# data[].attributes.body
Els diferents canvis de la infermeria segons les etapes històriques

# data[].attributes.body
Hi havia una divisió del treball, en aquesta divisió les dones eren les encarregades de cuidar els nens, ancians i als malalts entre altres.

Durant aquest període es creia que les malalties s'originaven per causes sobrenaturals, de tipus màgico-religiós.

A partir d'això apareix el mag o bruixot que era el suposat encarregat de cura als malalts amb certs rituals o càntics per espantar els esperits malèfics que causaven aquestes malalties.

No únicament va haver-hi la figura del bruixot sinó que també va sorgir la de la dona ajudant, la seva funciona era,

preparar els remeis per a les malalties que es van sorgir. Aquests remeis estaven fets a partir de les herbes i plantes amb acció medicinal, i transmetent-se de les unes a les altres.

# data[].attributes.body
Amb l’aparició de l’escriptura, comencen a tenir dades mèdiques més concretes com els papirs d’Ebers i Edwin Smith de l’antic Egipte. En aquests escrits hi havia coneixements mèdics, quirúrgics, remeis, conjurs, encantaments, etc.

L'explicació d'aquestes malalties continuava sent la màgicoreligiosa. L'atenció dels malalts es duia a terme als temples o al costat d'ells.

Apareixen figures com les llevadores (dones amb gran experiència en parts) i una figura que tracta els problemes traumatològics i de cirurgia menor.

La civilització grega suposa un canvi important, perquè comença a desenvolupar-se la medicina científica: les malalties no s'expliquen com a fenòmens religiosos, sinó que es relacionen amb causes naturals.

Consideraven que en el cos existeixen quatre humors (líquids): sang, bilis groga, bilis negra i moc, que han d'estar en equilibri i que si no ho està és quan apareix la malaltia.

La metodologia mèdica s'observen els signes i símptomes, s'estudia al pacient i es valora el problema de salut.

Té gran importància la higiene: vida ordenada, activitat física, descans, alimentació, banys i massatges.

Apareixen dos tipus d'institucions: unes en les quals es dona cura i atenció a viatgers i malalts i l'altre consulta als malalts de manera ambulatòria.

Els romans van grans impulsors de molts aspectes relacionats amb la salut pública i van donar gran importància al tractament dels ferits en els camps de batalla, creant hospitals militars amb soldats que actuen com a cuidadors.

# data[].attributes.body
Amb el cristianisme, la cura dels malalts es considerava un acte de caritat molt ben valorat.

Construcció de grans hospitals a les ciutats on s'atenien pobres, desvalguts i malalts. També apareixen els monestirs, que mantenen els coneixements sobre medicina i atenen els malalts. Més endavant sorgeixen els Ordes militars de Cavallers Hospitalaris, a més de lluitar assistien als malalts, així com els hospitals on atenien els peregrins malalts.

A més a més, es creen hospitals civils que depenen dels ajuntaments, amb únicament limitacions bàsiques d'infermeria.

A les ciutats apareixen els gremis i confraries on procuraven atenció per als seus membres quan es posaven malaltes.

Es funden les primeres universitats, entre els estudis de les quals es troben els de medicina, però la infermeria no es considerava necessària una formació específica.

# data[].attributes.body
Amb la reforma luterana, s'allunyen el catolicisme i els religiosos d'Europa i els encarregats de la cura dels malalts als hospitals són expulsats.

A Espanya i altres països catòlics es creen hospitals per l'Església, amb fins benèfics o per les administracions públiques. Aquests hospitals es dedicaven a gent sense recursos. Els que eren rics o més poderosos eren atesos per metges i cuidadors a casa seva.

Es creen ordes religiosos dedicats a la cura i organització de l'assistència hospitalària als malalts.

Preocupació per la formació dels infermers, creació de les primeres publicacions sobre la infermeria. Altres professionals sanitaris eren el barber-sangrador i

la llevadora

# data[].attributes.body
La figura de la infermera professional i no religiosa apareix en el segle XIX. Es va dignificar la infermeria com a professió i fixar les bases en les quals s'assenteixi la infermeria actual.

A finals del segle XIX, s'estableix la primera Llei de Seguretat Social (Otto Von Bismark 1883) a Alemanya. Creant el reconeixement del dret a l'assistència sanitària per als treballadors i la resta dels ciutadans.

El 1863 es va fundar la Creu Roja amb un paper important en la cura dels ferits a les guerres del segle XX.

Els hospitals es van transformant progressivament, deixa de complir la funció de refugi, passant a convertir-se en centres especialitzats en l'atenció sanitària dels malalts, amb

més mitjans materials i amb professionals mèdics i d'infermeria progressivament millor qualificats.

A Espanya hi havia tres tipus diferents de professions en l'àmbit de la infermeria:

Els practicants (realitzen cures i cirurgia menor,

administren medicaments, col·laboren amb el metge, etc)

Les matrones

Els cuidadors o infermers

Als anys 50 del segle XX apareix la figura de l'ajudant tècnic sanitari (ATS), títol que unifica les tres figures professionals.

Als anys 60 a causa de la gran demanda d'aquests treballadors, és generalitza l'atenció sanitària pública i es construeixen molts grans hospitals.

# data[].attributes.body
Davant les grans exigències de la professió s'origina la necessitat de crear un rang més extens als estudis d'ATS. El 1977 es crea el títol de Diplomat Universitari en Infermeria (DUE)

A mitjans dels anys 70, s'instauren els estudis de formació professional de primer grau per l'obtenció del títol d'Auxiliar de Clínica.

El 1986 se substitueix als hospitals públics l'auxiliar de clínica per la d'auxiliar

d'infermeria. En 1995 s'aprova oficialment el Cicle Formatiu de Grau Mitjà de Formació Professional de Cures Auxiliars d'Infermeria, amb el qual s'obté el títol de Tècnic en Cures Auxiliars d'Infermeria, que substitueix a l'antic títol.