# data[].attributes.body
Aristòtil, tot i ser deixeble de Plató a l'Acadèmia d'Atenes, creia amb una filosofia amb alguns aspectes diferents de la de Plató.

# data[].attributes.body
Aristòtil critica la teoria de les idees de Plató perquè creu que les formes (o idees) no poden existir separades de les coses materials.

# data[].attributes.body
Aristòtil no està d'acord amb Plató perquè creu que els sentits són clau per entendre la realitat. Per a Aristòtil, amb el que veiem, toquem i sentim aprenem. Plató, en canvi, creu que els sentits ens enganyen i que només les idees són veritables.

# data[].attributes.body
Les formes són realitats independents i perfectes que existeixen en un món més enllà del nostre, mentre que les coses que veiem aquí són només còpies imperfectes d'aquestes formes.

# data[].attributes.body
Aristòtil, però, pensa que les formes no poden existir sense les coses concretes. Per ell, les essències (les formes) són part de les coses mateixes, no entitats separades. Així, el món físic té un valor real i no depèn d'un món ideal més enllà.

# data[].attributes.headline
Qui va ser i en quin context històric pertany?

# data[].attributes.subject
Qui va ser i en quin context històric pertany?

# data[].attributes.body
Sant Agustí d'Hipona va ser un pensador i teòleg cristià que va tenir un gran paper en el pensament medieval. Va viure entre 354-430 a l'actual Algèria. Va ser una època de molts canvis, per la qual cosa durant la seva vida va experimentar un gran desenvolupament personal. Això el va dur a convertir-se al cristianisme. Avui en dia, és conegut per la seva influència en el desenvolupament del cristianisme i la filosofia occidental. Sant Agustí d'Hipona pertanyia a l'escola del cristianisme patrístic, que és el conjunt de pensadors i escriptors cristians dels primers segles, coneguts com a "Pares de l'Església".

# data[].attributes.headline
La teoria de les Idees com a causa del món sensible 

# data[].attributes.subject
La teoria de les Idees com a causa del món sensible 

# data[].attributes.body
Plató sostenia que les formes són la causa última de la realitat sensible, és a dir, que el món físic és una mera projecció imperfecta d'aquestes formes ideals. Aristòtil, en canvi, sostenia que la realitat sensible no depèn d'un món separat de formes, sinó que la causa última de qualsevol cosa es troba en la pròpia naturalesa d'aquesta cosa.

# data[].attributes.body
Aristòtil també va criticar la visió ontològica de Plató, que donava una realitat més real a les formes que a les coses materials. Plató considerava que les formes eren les veritables realitats i que el món físic era només una imatge o reflex d'aquelles formes. Aristòtil, en canvi, pensava que la realitat estava composta per substàncies concretes, i que la forma i la matèria eren inseparables en les coses particulars. Per a Aristòtil, no es necessitava un món de formes separades per explicar la realitat, sinó que les essències eren inherents a les coses que existien en el món físic.

# data[].attributes.body
Plató veia l'ànima com una substància immaterial i immortal, separada del cos, que busca la veritat en el món de les formes. Aristòtil, en canvi, pensava que l'ànima era la forma d'un cos, inseparable d'ell. Per Aristòtil, l'ànima és el principi vital que dona vida al cos, i no és immortal per naturalesa, excepte en el cas de l'intel·lecte.

# data[].attributes.headline
Quines són les seves tesis i com les defensa?

# data[].attributes.subject
Quines són les seves tesis i com les defensa?

# data[].attributes.body
Plató creia que el coneixement veritable només es podia aconseguir mitjançant la raó i la contemplació de les formes, mentre que el coneixement sensorial era enganyós i imperfecte. Aristòtil va defensar que el coneixement també sorgeix de l'experiència sensible, i que és a través de l'observació del món físic que podem arribar a coneixements generals i veritables. Per a Aristòtil, la intuïció i la raó són fonamentals, però també ho és l'experiència empírica i el mètode científic.

# data[].attributes.body
Agustí d'Hipona creia que tots heretem el pecat original d'Adam, cosa que ens fa propensos a pecar i incapaços de salvar-nos per nosaltres mateixos. Necessitem la gràcia de Déu per ser redimits.

A "Confessions" i "La ciutat de Déu", dues de les seves obres, Agustí d'Hipona comparteix com la gràcia de Déu va transformar la seva pròpia vida. Amb la seva història personal, vol demostrar que només Déu pot ajudar-nos a sortir del mal.

# data[].attributes.body
Defensava que Déu ja sap qui es salvarà i qui no. Per tant, deia que algunes persones estan predestinades a la salvació i altres a la condemna.

A 'De correptione et gratia', Agustí d'Hipona explica que la salvació és un regal de Déu, no el resultat dels nostres mèrits. Però també creu que això no vol dir que perdem la nostra llibertat. La gràcia de Déu no ens treu la capacitat de triar, sinó que ens ajuda a fer la millor elecció.

# data[].attributes.body
Creia que el mal no és una cosa per si mateixa, sinó una falta de bé, una desviació de la nostra voluntat de seguir l'ordre de Déu.

A "Confessions" i "Enchiridion", Agustí diu que Déu no va crear el mal. El mal apareix quan les persones fan un mal ús de la seva llibertat, allunyant-se del bé i de la voluntat divina.

# data[].attributes.body
Agustí d'Hipona creia que la fe i la raó no s'oposen, sinó que es complementen. La fe és el punt de partida per entendre la veritat més profunda.

A "De Trinitate" i altres escrits, explica que la fe ens dona la base per començar a pensar i entendre, i que la raó pot ajudar-nos a aprofundir en aquesta fe, donant-li més sentit i comprensió.

# data[].attributes.headline
Quina relació tenen aquestes amb Descartes?

# data[].attributes.subject
Quina relació tenen aquestes amb Descartes?

# data[].attributes.body
Per començar, tots dos pensen que la veritat prové de Déu: per a Agustí d'Hipona, Déu és la font de tota certesa, i per a Descartes, és qui assegura que el nostre coneixement és veritable.

A més, tots dos creuen que no podem arribar a la veritat sense una connexió amb Déu. Descartes pensa que aquesta connexió es fa a través de la raó, mentre que Agustí d'Hipona creu que Déu il·lumina la nostra ànima des de dins.

També coincideixen que el coneixement autèntic ve del nostre interior. Per a Agustí d'Hipona, la veritat és dins de l’ànima. Per Descartes, la reflexió i la raó ens permeten arribar al coneixement.

Finalment, tels dos veuen Déu com el fonament segur de la nostra existència i qui ens assegura la veritat.