# data[].attributes.body
Футбол (від англ. football)  — командний вид спорту, в який грають дві команди по одинадцять гравців зі сферичним м'ячем.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Футбол (від англ. football) - командний вид спорту, в який грають дві команди по одинадцять гравців зі сферичним м'ячем. Близько 250 мільйонів чоловіків і жінок із більш ніж 200 країн грають у футбол, що робить його найпопулярнішим у світі видом спорту. Футбол - олімпійський вид спорту.

У футбол грають на прямокутному полі з воротами на кожному кінці. Мета гри полягає в тому, щоб забити м'яч у ворота протилежної команди. Гравцям не дозволено торкатися м'яча руками, поки він перебуває в грі, якщо вони не воротарі (і тільки тоді, коли він перебуває в їхньому штрафному майданчику), або під час укидання м'яча. Інші гравці здебільшого використовують свої ноги, щоб завдати вдару або передати м'яч, але можуть також використовувати голову і тулуб. Команда, яка забиває більше голів до кінця матчу - виграє його. Якщо жодна команда не забила м'яч, або рахунок однаковий, то оголошується нічия, або гра переходить у додатковий час, або пенальті, залежно від формату змагань.

Закони гри спочатку були кодифіковані футбольною асоціацією Англії 1863 року, а згодом поширилися всією планетою. На всесвітньому рівні футболом керує Міжнародною федерацією футболу асоціації (FIFA; фр. Fédération Internationale de Football Association), яка організовує Кубок світу для чоловіків і жінок щочотири роки.

Назва в Україні

Згідно зі спогадами Степана Шаха, професор Іван Боберський 1908 року організував серед учнів Академічної Гімназії Львова "Спортовий Кружок гри ніжної пилки", який самі гімназисти називали "футбалевий клюб".

До радянської анексії на заході Україні також використовували назву ко́паний м'яч, або ко́панка.

Головні правила

Уперше правила введені 7 грудня 1863 року Англійською футбольною асоціацією. Базувались на придуманих у Кембриджському університеті положеннях гри.

Грають на футбольному полі завдовжки 90-120 метрів і завширшки 45-90 метрів. На двох протилежних кінцях стоять ворота (завширшки 7,32 м і заввишки 2,44 м), куди потрібно завести м'яча. М'яч, обвід якого повинен бути 68-71 см, а маса - від 396 до 453 грамів. У момент початку гри тиск усередині кулі має бути від 0,6 до 1,1 атмосфери (600-1100 г/см²).

Кількість запасних гравців визначається регламентом змагання і знаходиться у межах від 3 до 7.

Рішення судді є остаточними і під час гри не переглядаються, якщо на матчі не задіяна система відеоасистенту арбітра. В такому випадку після прийняття рішення та в разі порушення правил відеоасистент арбітра може запропонувати головному арбітру змінити своє рішення шляхом усної рекомендації або перегляду відеоповтору моменту безпосередньо головним арбітром.

Для подачі скарг на дії суддів існує регламент змагання і спеціальні комітети, що розглядають дані питання.

Футбольний матч складається з двох рівних таймів по 45 хвилин із 15-хвилинною перервою між ними. Після перерви команди міняються воротами.

За домовленістю тривалість тайму може бути змінена. Проте домовленостей потрібно досягти до початку матчу, і вони не повинні суперечити правилам змагання. Перерва між таймами не перевищує 15 хвилин й указується у регламенті змагань. Регламент змагань може потребувати додаткового часу для вирішення нічиїх.

За правилом 9 футбольних правил м'яч вважається таким, що "вийшов з гри", якщо він цілком виходить за межі поля, або гра зупинена суддею.

Голом називається ситуація, коли м'яч цілком перетнув лінію воріт, розташовану між стійками і під перекладиною, й при цьому команда, що забила гол, не порушила правил.

Порушення караються штрафним або вільним ударом, попередженням або видаленням гравця.

Пенальті - вид штрафного удару у футболі, що пробивається з відстані 12 ярдів (приблизно 11 метрів від воріт). Тільки воротар команди, що захищається, може знаходитись між м'ячем і воротами під час пробиття цього удару. Пенальті пробивається під час звичайної гри. Схожі удари також пробиваються під час післяматчевих пенальті для визначення команди, що проходить у наступний раунд змагань у випадку, якщо матч закінчується внічию. Хоча процес пробиття цих ударів схожий з пробиттям пенальті, вони офіційно не вважаються пенальті; процес пробиття цих ударів відбувається згідно з іншими правилами.

Вкидання м'яча є одним із способів відновлення гри. Гол, забитий безпосередньо після вкидання, не зараховується. Вкидання призначається у випадку, коли м'яч повністю перетне бокову лінію поля, з місця, де м'яч перетнув лінію на користь команди-суперниці гравця, що останнім торкнувся м'яча. При вкиданні м'яча не фіксується положення "поза грою".

Удар від воріт призначається, коли м'яч, останнього разу торкнувшись гравця нападаючої команди, повністю перетнув лінію воріт, і гол не був забитий. Якщо ж м'яч пішов за лінію воріт від гравця команди, що оборонялася, призначається кутовий.

Кутовий удар є одним з найнебезпечніших стандартних положень. Команди часто відпрацьовують тактику у захисті й нападі при пробитті кутових ударів. Оскільки всі відстані заздалегідь відомі, то грамотно пробитий кутовий удар стає прекрасним шансом забити гол. Найчастіше м'яч з кутового навішують у штрафний майданчик, де високі футболісти або прагнуть одразу пробити по воротах, або скинути м'яч під удар партнерові. Рідше подають м'яч низом, але через велике скупчення гравців при кутових опанувати м'ячем буде складніше.

IFAB щороку вносить зміни в правила футболу. Зазвичай зміни в правила, прийняті IFAB часто на початку року, набирають чинності з 1 червня поточного року.

Історія футболу

Ігри, схожі за основними принципами на сучасний футбол, існували в різних народів з давніх часів. Так, серед претендентів на головний прообраз футболу є стародавні китайці (чжу-чу), давні римляни та греки (гарпастум), середньовічні італійці ( кальчо), ацтеки. Проте нинішній футбол є прямим нащадком гри у м'яч в Британії. Перші правила гри, які чітко розрізняли футбол і регбі, були записані 1863 року, хоча перші футбольні клуби з'явилися дещо раніше. Футбол за встановленими правилами здобув популярність наприкінці XIX-го, на початку XX-го століття. Завдяки британським морякам гра потрапила в численні портові міста світу, а звідти поширилася на територію країн Європи, Латинської Америки, Африки, Азії.

Потреба в створенні єдиної організації для управління всім світовим футболом стала очевидною на початку 20 століття зі зростанням популярності та кількості міжнародних матчів. Спочатку Футбольна Асоціація Англії очолювала процес врегулювання різних дискусійних питань зі створення, але ця робота була без прогресу; і тому право створити таку організацію випало на долю семи інших європейських держав. ФІФА було засновано 21 травня 1904 року в Парижі, саме цей факт став причиною того, що в загальноприйнятих повній та скороченій формі використовується французька назва. Країнами-засновниками були Бельгія, Данія, Іспанія, Нідерланди, Франція, Швейцарія і Швеція; трохи пізніше цього ж року до ФІФА приєдналася Німеччина, а ще через рік Австрія, Англія та Італія. Першим президентом ФІФА був француз Робер Герен. Перші змагання під егідою ФІФА були проведені в 1906 році, хоча особливих успіхів в організації змагань ФІФА не досягла. Цей факт, в комбінації з низкою економічних чинників привів до відставки Герена з поста президента і його заміни Деніелом Вулфоллом з Англії, яка на той час уже стала членом асоціації. Наступні змагання під егідою ФІФА - футбольний турнір на Олімпійських Іграх 1908 року в Лондоні були набагато успішнішими, хоча і виникли певні проблеми пов'язані з участю професійних футболістів в Олімпійських Іграх.

Членство ФІФА розширилося за межі Європи з прийняттям Південно-Африканського Союзу в 1909, Аргентини і Чилі в 1912 і Сполучених Штатів в 1913.

Під час Першої світової війни ФІФА пережила серйозні випробовування, оскільки багато гравців вирушили на фронт, а можливість міжнародних переїздів для проведення турнірів була сильно обмеженою. Після війни, зі смертю Вулфолла, президентський пост обійняв голландець Карл Хіршманн. ФІФА була врятована від повного розвалу, але ціною цього був вихід з організації усіх чотирьох британських асоціацій, котрі не бажали брати участь у міжнародних змаганнях з їхніми недавніми ворогами.

В сучасну епоху за кількістю гравців на всіх рівнях футбол поступається тільки легкій атлетиці й займає перше місце серед командних видів спорту. Сучасна історія футбольного м'яча розпочалась в середині XIX століття, коли Чарльз Гудієр розробив перший м'яч, виготовлений з вулканізованої гуми. Сім років по тому, в 1862 році інший винахідник Річард Ліндон створив першу надувну гумову камеру для м'яча. Пізніше Ліндон розробив насос для камери, і на виставці в Лондоні його винахід здобув золоту медаль у футболі.

Сім років після того, в 1863 році була заснована Футбольна асоціація Англії, яка виробила перші уніфіковані футбольні правила, однак в них нічого не згадувалось про футбольний м'яч. У 1872 році офіційно був встановлений стандартний розмір та вага м'яча. До цього розмір та вага м'яча визначались перед матчевими домовленостями обох команд.

Оскільки футбол гра командна, на перше місце висувається взаєморозуміння гравців, уміння вести грамотні спільні дії. Важливе значення при цьому має тактичну побудову гравців. Тактика поділяється на три основні категорії:

1. розстановка гравців;

2. дії команди при атаці або при обороні, в відношенні або всієї команди, або її частини;

3. стандартні положення.

Для гравців і тренерів важливо визначити роль кожного гравця на полі і способи, якими вони повинні досягати мети гри, - забити гол і не дозволити зробити цього суперникам. Для цього доводиться приділяти увагу всім трьом аспектам тактики, а також стежити за еволюцією гри в цілому. Найпоширенішою тактичною схемою в сучасному футболі є гра з чотирма захисниками, чотирма півзахисниками і двома нападниками - 4-4-2. Існує велика кількість схем, проте саме поняття схеми, як і поняття амплуа гравців досить відносно. У залежності від кваліфікації гравців, їх обов'язки на полі можуть значно виходити за межі амплуа. Так, часто за задумом тренера півзахисники, особливо крайні (а іноді навіть і центральні захисники) виконують роль нападників. У зв'язку з розвитком теорії футболу і універсалізацією гравців стали анахронізмом деякі широко відомі перш схеми (наприклад, бразильська атакуюча схема "дубль-ве" або система оборони з вільним захисником) і багато футбольні терміни ("інсайд", "ліберо" і т. п .).

Сильні сторони

Ця схема має великий захисний потенціал. При втраті м'яча півзахист відходить назад, і ви отримуєте в результаті 8 чоловік, що стоять в обороні. Жоден з ваших гравців не залишається один на один з противником - у нього завжди є партнер на підстраховці.

Коли м'яч у вашої команди - жоден з ваших гравців не знаходиться в ізольованій позиції. Він завжди може отримати допомогу від партнерів або допомогти партнеру. Розвиток атаки можна здійснювати, використовуючи короткі та середні передачі ближньому гравцю, які завжди простіше виконати, ніж точний пас на 50 метрів. Це допомагає команді підтримувати коефіцієнт володіння м'ячем і розвивати атаку.

Слабкі сторони

Слабкість номер один - ізольованість форвардів. Коли команда обороняється, то форварди зазвичай залишаються попереду, і, щойно м'яч відібраний, виникає ситуація, коли потрібно якомога швидше доставити м'яч вперед, щоб по максимуму скористатися тимчасової неготовністю суперника до оборони. Варіант перший - зробити швидкий пас вперед, форвард повинен вміти прийняти м'яч, обіграти захисника і атакувати ворота, або хоча б зберегти м'яч до підходу партнерів. Другий варіант пов'язаний з використанням форварда-диспетчера, який відходить в глибину поля для отримання м'яча і потім доставляє його вперед. Це вимагає від такого гравця видатних здібностей та вміння віддавати точний пас.

І друга проблема, пов'язана з використанням 4-4-2, це навантаження, якій піддаються крайні півзахисники. Звичайно, вона виражена не так явно, як в 3-5-2, але крайній півзахисник повинен контролювати великий простір і брати участь у всіх трьох командних функціях - обороні, творенні і атаці. А це вимагає дуже якісних гравців, які повинні володіти широким технічним арсеналом і бути підготовленими фізично.

І, нарешті, третє, що потрібно мати на увазі, хоча це і не можна назвати слабкою стороною, радше, це просто особливість. Для успішного використання цієї схеми потрібно налагодити чітку взаємодію в парах: у парі форвардів, у парах флангових гравців (захисник-півзахисник).

Ця схема гри веде свій початок від схеми 4-2-4. Успіхи збірної Бразилії на чемпіонатах світу зробили її популярною у всьому світі. Однак, широке використання показало не тільки її сильні сторони, а саме атаку, але і слабкості - насамперед оборонні. Тому, було вирішено "пожертвувати" одним форвардом і перевести його в півзахист. Так і з'явилася ця схема.

При розвитку атаки, в атакуючих діях беруть участь 6 осіб, а захисники залишаються на підстрахавці. З урахуванням того, що вся атакуюча група знаходиться в штрафний і біля неї, захист висувається до центральної лінії - щоб не створювати розривів між півзахистом і захистом. Це автоматично спричиняє за собою вибір на користь пресингу на чужій половині поля і ущільнення стратегії командної побудови в зоні м'яча. А значить, від захисни повинні вміти справлятися з контратаками, які починаються довгим пасом на хід нападаючим, а півзахисті - швидко накривати гравця, який володіє м'ячем, щоб звести подібні контратаки до мінімуму.

Сильні сторони

Сильною стороною цієї схеми є атака. Саме початкове розташування трьох форвардів дає команді більше можливостей для продовження атаки. Команді легко підтримувати як ширину атаки (це роблять крайні форварди), так і її глибину (це завдання центрфорварда). У всіх трьох лініях в кожній із зон (центр і фланги) є свій гравець, що допомагає в розвитку атаки.

Слабкі сторони

Слабкістю цієї схеми гри, є оборона. Три форварди, а іноді і захопившись атакою півзахисники часто вимикаються з гри першим же пасом атакуючої команди. В результаті, на захист падає велика відповідальність. Захисники повинні вміти контролювати широкий простір, вони повинні вміти опікати гравців атаки суперника. Вони повинні читати гру, повинні наздоганяти нападників суперника, якщо ті змогли отримати м'яч на хід.

Щоб полегшити життя захисту - півзахист повинна активно пресингувати суперника відразу після втрати м'яча. Це вимагає від захисників вміння грати позиційно, фізичної готовності, витривалості і працездатності.

Для успішного розвитку атаки півзахисники повинні вміти швидко доставляти його в лінію атаки, що вимагає від них відповідних навичок. Тобто, всі три півзахисника великою мірою повинні бути універсалами, здатними успішно атакувати й оборонятися.

Стандартні положення - кутові

Кутові, або корнери - одне з трьох основних стандартних положень, поряд з вільними ударами і вкидання. Підраховано, що понад 50 відсотків м'ячів забивається саме зі стандартних положень.

Кутові поділяються на три типи: подача м'яча на ближню штангу, на дальню штангу або короткий розіграш. При подачі на ближню штангу можна і відразу бити по воротах.

Стандартні положення - вільні удари

Можливість забити м'яч з вільного удару залежить від відстані до воріт і від того, прямий це удар чи ні.

Стандартні положення - вкидання

Даніель Соучек, гравець Юнацької збірної з Чехії, вкидує м′яч з аута.

Вкидання м'яча у штрафний майданчик може бути розіграно двома способами: або гравець скидає м'яч своєму партнеру, або відразу б'є по воротах. "Тоттенгем Готспур" 1961 року, коли він зробив "золотий дубль", розігрував м'яч таким чином: Дейв Маккей вкидав м'яч на голову Боббі Сміту, який стояв на лінії воротарської, а Сміт скидав його своєму партнеру, який і забивав гол. Якщо захисник встигав до м'яча першим, "Тоттенгем" заробляв принаймні кутовий, але дуже часто цей розіграш закінчувався голом. Одного разу дуже видовищний розіграш вкидання вдався "Арсеналу". Кліфф Голтон вкинув м'яч майже на 11-метрову позначку, і Дуг Лішмен перекинув м'яч через воротаря Боббі Брауна. Це сталося в престижному товариському матчі в 1951 року "Квінз Парк Рейнджерс" зрівняв рахунок у фіналі Кубка Англії 1982 проти "Тоттенгема", коли Боб Гейзелл вкинув м'яч на Террі Фенвіка, який і забив гол. Подібним чином Девід Вебб з "Челсі" забив переможний гол у переграванні фіналу Кубка Англії в 1970 року проти "Лідса". М'яч тоді вкинув Іен Гатчінсон.

Організації

Організацією футболу у світі опікується ФІФА - Міжнародна федерація футболу.

- асоціація, яка була заснована згідно з законами Швейцарії. Її штаб знаходиться в Цюриху. Головним керівним органом ФІФА є Конгрес ФІФА - збори представників від кожної з національних федерацій, які входять до складу ФІФА. Конгрес збирається на звичайні сесії один раз щороку й на позачергові сесії, які проводяться один раз на рік з 1998 і дотепер, а також коли виникає потреба. Лише Конгрес може здійснити зміни в статуті ФІФА. Конгрес обирає президента ФІФА, її генерального секретаря й інших членів Виконавчого Комітету ФІФА. Президент і генеральний секретар - головні посадовці ФІФА. Вони відповідають за її щоденну адміністрацію, що провадиться Генеральним Секретаріатом, штат якого налічує 207 членів.

Правила гри встановлює Міжнародна Рада Футбольних Асоціацій, в якій ФІФА належать 4 голоси з 8-ми.

На континентальному рівні керівними органами футболу є відповідні континентальні федерації, зокрема в Європі - УЄФА. Національними справами відають національні федерації з футболу, в Україні - Українська асоціація футболу.

В наш час футбольні змагання вищого рівня в більшості країн проводяться професійними футбольними лігами - незалежними комерційними організаціями, до складу яких входять національні футбольні федерації. В Україні такими лігами є Українська Прем'єр-ліга та Професіональна футбольна ліга України.

Основні змагання

Футбольні змагання проводяться на рівні клубів, аматорських і професійних, а також на рівні національних збірних країн світу.

Рівень національних збірних

Найважливішим футбольним змаганням є Чемпіонат світу з футболу, який розігрується під егідою ФІФА кожних чотири роки, і в якому беруть участь національні збірні понад 200-от країн світу. Це змагання складається з кваліфікаційного етапу, на якому відбираються 32 найкращі збірні, й фіналу. Окрім Кубку світу серед чоловіків ФІФА проводить також Кубок світу серед жінок, а також низку молодіжних і юнацьких змагань з віковими обмеженнями для учасників.

ФІФА відповідає також за проведення Олімпійського футбольного турніру - змагання з футболу в рамках Олімпіад.

У проміжку між фіналами Кубку світу, проводяться континентальні чемпіонати, зокрема в Європі, чемпіонат Європи з футболу.

Рівень клубних команд

На клубному рівні найважливішими футбольними змаганнями є національні чемпіонати, в Україні - Чемпіонат України з футболу, та національні кубки, в Україні - Кубок України з футболу. Національні футбольні змагання організовані за системою ліг і дивізіонів й охоплюють гравців усіх рівнів - від аматорів до професіоналів.

Окрім національних клубних змагань існують міжнародні клубні турніри. Найпрестижнішими міжнародними турнірами на клубному рівні є європейська Ліга чемпіонів УЄФА та латиноамериканський Кубок Лібертадорес. Іншим міжнародним кубковим змаганням у Європі до 2009 року був Кубок УЄФА, який з сезону 2009/2010 було реорганізовано в Лігу Європи, а також Ліга конференцій УЄФА, перший розіграш якої розпочався в 2021 році.

Жіночий футбол

Жіночий футбол існував досить давно, але до 1970-х років, коли він почав набувати організованих форм, цей вид спорту асоціювався з благодійними іграми і фізичними вправами. До 1970-х футбол розглядався як чоловічий вид спорту. У міру розвитку жіночого футболу з'являлися великі змагання - і на національному, і на міжнародному рівнях. У деяких країнах жіночий футбол - одна з найреспектабельніших командних ігор для жінок. Також це один з небагатьох видів жіночого спорту, в якому існують професійні ліги і клуби.

Різновиди футболу

Існує безліч різновидів футболу, переважно з меншим числом гравців - у тому числі футдаблбол (грається двома м'ячами), пляжний футбол (грається на піску), футзал (грається в залі на спеціальному покритті), дворовий футбол (грається на будь-якому покритті на полях будь-якого розміру будь-якою кількістю людей), болотний футбол (грається на болоті), футбольний фристайл (полягає у виконанні всіляких хитрощів і трюків), Гельський футбол (національний вид спорту в Ірландії)

Оскільки популярність футболу дуже висока, існує багато ігор, що імітують футбол.

Футбол в Україні

Пам'ятний знак на місці першого в Україні футбольного матчу. Львів (Стрийський парк)

Офіційно першим футбольним матчем в Україні зараз вважається матч у Львові 14 липня 1894 року між командами Львова і Кракова. Матч відбувся у Стрийському парку в рамках Загальної виставки краєвої і тривав 7 хвилин до першого голу, оскільки після матчу мали відбуватися показові виступи спортсменів інших видів спорту. На 6-тій хвилині переможний гол забив спортсмен Львова Володимир Хомицький - учень другого року навчання учительської семінарії. У 2004 році, з нагоди відзначення 110-ї річниці першого матчу в Україні у Стрийському парку Львова відбулося урочисте відкриття пам'ятника українському футболу роботи львівського скульптора Ярослава Скакуна.

Футбол прийшов в Україну у 1880- 90-их роках через службовців британських підприємств в Одесі, чужинців, що працювали на заводах ( Донбас, Київ) та через посередництво гімнастично-спортових товариств (наприклад, "Сокіл"). За їх прикладом футбол поширився серед студентства, шкільної молоді, робітництва; у 1900-их роках виникли перші футбольні клуби ( Львів: 1903 - "Слава", Київ: 1904 - "Південь", 1906 - "Політехніка"; Миколаїв: 1906 - "Техніка"; 1906 - "УСК", Перемишль: 1907 - "Сянова Чайка"; Харків: 1908; Юзівка, Краматорське, 1911 - "Україна" та ін.). До першої світової війни футбол поширився майже у всіх містах України. Клуби відбували міжміські матчі, футбольні турніри, об'єднувалися у футбольні ліги ( 1911 - у Києві, 1912 - у Харкові, 1913 - на Донбасі), організувалися футбольні суддівські колегії, виходили футбольні видання: І. Боберський "Копаний м'яч" ( 1906), "Футбольні правила гри" ( 1908); І. Можарський "Футбол" ( 1909).

На Західній Україні, окупованій по Першій світовій війні Польщею, українські клуби організували у Львові 1921 "Союз копаного м'яча" при "Змаговому Союзі Сокола-Батька", згодом Український Спортовий Союз. З 1928 клуби змагалися у державних футбольних ліґах. Успішно футбол розвивався на Закарпатті й на Буковині. Попри кордони, клуби відбували між собою футбольні зустрічі ( Львів - Чернівці - Ужгород). З большовицькою окупацією західно-українських земель ліквідовано всі клуби й ліґи та організовано нові на профспілковій базі і включено до загальносоюзної системи.

Після першої світової війни в УРСР організовано робітничі клуби, діяльністю яких керувало Головне управління загального військового навчання (з 1969 - федерація футболу УРСР). 1921 відбулися змагання за першість збірних команд України (переможець - Харків), 1924 Харків здобув першість СРСР. З 1933 в Україні організовано дитячі команди, 1935 - вищу школу футбольних тренерів. З 1936 за чемпіонат країни змагалися не збірні команди міст, а колективи спортивних товариств, створені на профспілкових основах. З 1937 відбувалися змагання за Кубок України. 1961 Київ зломив довголітню гегемонію Москви у футболі й кілька разів здобував кубок СРСР, 1975 - Кубок кубків і Суперкубок Європи - найвизначніші трофеї європейського футболу 1979 в УРСР було 954 000 футболістів у 27 000 колективах фізкультури; працювало 1 115 штатних (з них 700 у дитячо-юнацьких спортових школах і 120 у командах майстрів) і 82 000 громадських тренерів, для яких створено методичні центри при Київському й Львівському інститутах фізкультури. До диспозиції футболістів є близько 900 стадіонів і 20 000 футбольних полів (70 % у сільських місцевостях).

На еміграції в 1945- 49 роках футбол плекався по ДП таборах у Німеччині, Австрії, згодом в США, Канаді, Великої Британії, Австралії. З заснуванням Укр. Спортової Централі Америки й Канади (УСЦАК) та її делеґатур відбуваються змагання на першість. Деякі клуби влаштовують виховно-вишкільні літні футбольні табори для всієї молоді США.

За часів незалежності в Україні організовано національну систему проведення змагань на всіх рівнях. Українська асоціація футболу, згідно з угодами з організаціями, делегує право на проведення всеукраїнських змагань. Більшість змагань на професійному рівні ( Перша та Друга ліги) проходять під керівництвом Професіональної футбольної ліги України.

До 2008 року ПФЛ також займалася проведенням Вищої ліги, але з утворенням Української Прем'єр-ліги права на проведення найвищого українського дивізіону перейшли до новоствореної організації.

Збірна України з футболу дійшла до 1/4 фіналу чемпіонату світу 2006 та чемпіонату Європи 2020, а також була учасником чемпіонату Європи 2016 року. Донецький "Шахтар" став володарем Кубку УЄФА сезону 2008/2009, а "Дніпро" в 2015 році дійшов до фіналу Ліги Європи УЄФА. Україна здобула право на проведення разом із Польщею чемпіонату Європи 2012, а також фіналів Ліги чемпіонів ( чоловічої та жіночої) в 2018 році.

Література

Балакін М., Михайлов М. Футбол України. К. 1968.

Історія розвитку футболу: [посібник] / І. М. Чорнобай. - Львів: ЛДУФК, 2016. - 648 с. : 68 с. іл. - ISBN 966-2328-94-3.

Копаний м'яч: коротка історія укр. футболу в Галичині, 1909-1944 / Денис Мандзюк. - Львів: Вид-во Старого Лева, 2016. - 410, [1] с. : іл., табл., портр. - Покажч. команд: с. 405-410. - ISBN 978-617-679-300-7

Футбол: історія розвитку, правила гри, методика навчання: навч.-метод. посіб. для самост. роботи студентів спец. 017 "Фіз. культура і спорт" та 014 "Серед. освіта" / [розроб.: Овчаренко С. В. та ін.] ; Придніпров. держ. акад. фіз. культури і спорту. - Дніпро: Стандарт-Сервіс, 2017. - 150 с. : іл., табл. - Бібліогр.: с. 148-150 (24 назви). - ISBN 978-617-7382-07-1

70-річчя заснування С. Т. "Україна". Філадельфія - Торонто 1981.

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Тестування у футболі та міні-футболі: Наук.-метод. посіб. / Й. Г. Фалес, В. Є. Левчук; Львів. держ. ін-т фіз. культури. - Л. : НВФ "Укр. технології", 2005. - 112 c. - Бібліогр.: с. 105-110.

Альманах РФК. Мюнхен 1951.

Все о спорте. М. 1978.

Посилання і джерела

# data[].attributes.attachment_link.title
Футбол - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Футбол (від англ. football) - командний вид спорту, в який грають дві команди по одинадцять гравців зі сферичним м'ячем. Близько 250 мільйонів чоловіків і жінок із більш ніж 200 країн грають у футбол, що робить його найпопулярнішим у світі видом спорту. Футбол - олімпійський вид спорту.

# data[].attributes.body
Карате́ (яп. 空手, «порожня рука»/«голіруч») або Карате́-до́ є бойовим мистецтвом, що розвинулося з китайських бойових мистецтв та мистецтв островів Рюкю[1][2].

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карате́ ( яп. 空手, "порожня рука"/"голіруч") або Карате́-до́ є бойовим мистецтвом, що розвинулося з китайських бойових мистецтв та мистецтв островів Рюкю. Карате, у загальному сенсі, - це мистецтво самозахисту за допомогою ударів, блоків та рухів. Удари завдаються як руками (кулаками, ребром долоні, відкритою рукою, ліктями), так і ногами (стопами, колінами). В різних стилях карате також вчать ударам в больові точки та життєво важливі ділянки, використанню захватів, викручуванню суглобів, замкам, утримуванням та кидкам. Людину, що практикує карате, називають каратистом ( яп. 空手家:からてか - каратека).

Зустрічається твердження, що через генеричне значення слова "карате" ("порожня рука"), будь-яку систему бою чи вид спорту, що не застосовує зброї, можна назвати карате.[джерело? ] Цей аргумент є суперечливим і спрощеним, оскільки карате, як мистецтво, визначається також відношенням до його філософії, питаннями про походження та неповторність, а також, національними питаннями.

Спершу "карате" записувалося як Китайська рука у знаках (ієрогліфах) . Пізніше написання змінилося на омофон зі значенням порожня рука ( омофони - слова або фрази, що вимовляються однаково, але мають відмінне написання та значення). Перед тим, як слово "карате" почали записувати, його використовували лише усно, через що його можна було розуміти у різні способи.[джерело? ] Перше використання слова "карате" у друкованих працях відносять до Ітосу Анко ( яп. 糸洲 安恒:いとす あんこう), який записував "карате" у кандзі як 唐手 ( хіраґана:からて) - рука династії Тан, на відміну від використовуваного сьогодні 空手:からて - порожня рука або голіруч. Династія Китаю Тан перервалася у 907 р. н. е. (за багато сторіч до народження Фуканоші), але знаки кандзі, що репрезентували її, залишилися на Окінаві у вжитку, як спосіб згадування Китаю взагалі. Таким чином, слово "карате" первісно означало китайська рука, або бойове мистецтво з Китаю.

За відсутністю письмових пам'яток, достеменно невідомо чи частина кара у "карате" спершу записувалася за допомогою ієрогліфа 唐, який означає Китай, чи ієрогліфа 空, що означає порожній. Під час зльоту захоплення Китаєм та китайськими речами на островах Рюкю, перший зі згаданих ієрогліфів зазвичай використовували для опису речей витонченої якості...

Слід відмітити, що використання цього ієрогліфа не є обов'язково пов'язаним з походженням слова "карате".

Первісне використання фраз "китайська рука", "рука династії Тан", "китайський кулак" або "китайські прийоми" (залежно від тлумачення ієрогліфів 唐手) демонструє задокументований вплив Китаю на карате. Перше задокументоване використання омофону логограми що вимовляється як "кара", шляхом заміни ієрогліфа, що означає "Династія Тан" (唐:から), ієрогліфом, що означає "порожній" (空:から), було знайдене у книзі "Куміте карате" ("Спаринги карате"), написаній Ханасіро (Ханаґусуку) Тьомо ( яп. 花城 長茂:はなしろ（方言では、はなぐすく） ちょうも, 1869- 1945) та виданій у серпні 1905. Оскільки відносини між Японією та Китаєм на початку 20-го сторіччя були натягнутими, а у 1932 року почалася окупація північної території Китаю, згадування китайського походження карате було дуже непопулярним. Після приблизно 1936 року, слово що вимовляється як "карате", стало майже усюди згадуватися як письмове кандзі 空手, що означає "порожня рука".

У 1933 році окінавське мистецтво карате визнав як японське бойове мистецтво Комітет японських бойових мистецтв, відомий як "Бутоку Кай". До 1935 року "карате" записувалося як "唐手" (Китайська рука). Але у 1935 році майстри різних стилів окінавського карате провели конференцію, щоб прийняти рішення щодо нової назви їх мистецтва. Вони вирішили назвати своє мистецтво "карате", записане японськими знаками як "空手" (порожня рука).

Додаток "до" ( яп. 道:どう) після слова "карате" є ще одним символічним розвитком назви цього бойового мистецтва. "До" є суфіксом, що має численні значення, включаючи "дорогу", "стежку", "напрям" та, у цьому випадку, "шлях". Цей суфікс використовується у назвах багатьох бойових мистецтв та пережив перехід Японії від феодальної культури до сучасності. "До" означає, що відповідні мистецтва є не лише прийомами бою, але й несуть духовний елемент при їх вивченні як окремих дисциплін. У цьому контексті "до" зазвичай перекладається як "[який?] шлях" або "шлях [кого? чого?]", наприклад: в айкідо ( яп. 合気道:あいきどう, "шлях гармонійного розвитку"); дзюдо ( яп. 柔道:じゅうどう, "м'який шлях" або "витончений шлях"); кендо ( яп. 剣道:けんどう, "шлях меча"). Таким чином, "каратедо" означає більше, ніж лише "порожня рука", але "шлях порожньої руки".

Сьогодні Окінава є частиною Японії, однак декілька сотень років вона розвивалась як окрема самостійна держава, з власними звичаями, культурою та військовими традиціями. Японія приєднала номінально незалежні острови Рюкю у 1874 р. після багатьох сторіч інтенсивного впливу Японії, а також вторгнення японського клану Сацума у 1609 р.

Окінавське бойове мистецтво "" (або " те") практикувалося в Окінаві королівськими сім'ями та їх наближеними за багато сторіч до появи і впродовж розвитку впливу Китаю. Існувало декілька формальних/офіційних стилів ті та досить багато майстрів, які практикували бойові мистецтва у власний спосіб. Одним з прикладів, що існує і сьогодні, є школа Мотобу уд'унді ( яп. 本部 御殿手:もとぶ うどぅんでぃー), знання якої передав Уехара Сейкіті ( яп. 上原 清吉:うえはら せいきち, 1904-2004) від сім'ї Мотобу. Ранні стилі карате часто узагальнюють під назвами Сюрі-те, Наха-те та Томарі-те, що походять від назв трьох міст, де ці мистецтва виникли. Кожна школа та її вчителі мають або мали свої особливі ката, прийоми та принципи, що відрізняють або відрізняли їх місцеву версію ті від усіх інших.

Членів вищих класів Окінави регулярно відправляли до Китаю для вивчення різноманітних політичних та практичних дисциплін. Частково завдяки цьому відбулося і залучення беззбройного китайського гунфу у окінавські бойові мистецтва. Дотепер, певні стилі карате мають удари подібні до фуцзянських бойових мистецтв, таких як Фуцзянський білий журавель, П'ятеро предків та Ґанґроу-цюань ( англ. Gangrou-quan) ( Жорсткий-М'який Кулак; що вимовляється японською як Ґодзюкен), тоді як інші стилі карате виглядають автентично окінавськими. Крім того, на карате мала вплив і Південно-Східна Азія - особливо Суматра, Ява та Мелака. Подібні риси між карате та сілатом ( індонез. silat) можна знайти не лише в неозброєних видах, але й у стилях зі зброєю. Багато видів окінавської зброї походить з Південно-Східної Азії та з територій довкола неї. Ця зброя включає сай, тонфу та нунчаки.

Сакукава Канґа ( яп. 佐久川 寛賀:さくかわ かんが, 1782-(1838 або 1862)) вивчав у Китаї кулачний бій та бій з палицею (у Китаї - гун; у Японії - бо). Згідно з легендою, він робив це під керівництвом дипломата з Китаю за ім'ям Косокун, який розробив кусанку ката. У 1806 р. в місті Сюрі він почав навчати мистецтва бою, яке назвав "Туді Сакукава", що у ті часи мало приблизне значення: "Сакукава з китайською рукою". Відповідні записи були першим відомим посиланням на мистецтво туді ( яп. 唐手:トゥーディー: інша вимова ієрогліфів, що позначають слово карате: 唐手:からて). Найвидатніший учень Сакукави приблизно 1820-х років, Мацумура Сокон ( яп. 松村 宗棍:まつむら そうこん, 1809-1899), навчав синтезу те (Сюрі-те та Томарі-те) та шаолінського ( кит. 少林) стилю.

Серед інших, Мацумура навчав свого мистецтва Ітосу Анко (1831-1915). Ітосу взяв від учителя кати віз., кусанку та чіанг нан для створення форм пінг'ан (японською хейан або пінан) - спрощених кат для учнів-початківців. У 1901 р. Ітосу зіграв провідну роль у введенні карате до курсу навчання в публічних школах Окінави. Його кати викладалися дітям у початковій школі. Вплив Ітосу на розвиток карате є істотним. Створені ним кати поширені у майже всіх стилях карате, а серед його учнів були одні з найвідоміших майстрів: Фунакосі Ґітін ( яп. 船越義珍:ふなこし ぎちん, 1868-1957), Мабуні Кенва ( яп. 摩文仁 賢和:まぶに けんわ, 1889-1952) та Мотобу Тьокі ( яп. 本部 朝基:もとぶ ちょうき, 1870-1944). Деколи Ітосу згадують як діда сучасного карате.

У додаток до трьох ранніх стилів карате ті, на розвиток окінавських бойових мистецтв вплинув також іще один, четвертий стиль. Його розробив Уеті Канбун ( яп. 上地 完文:うえち かんぶん, 1877-1948), який у віці 20 років вирушив у Фучжоу (що у фуцзянській провінції Китаю), щоби уникнути військового обов'язку в Японії. Перебуваючи у Фучжоу, він був учнем Шушіви, провідної фігури того часу у китайському Нанпа Сьорін-кен ( англ. Nanpa Shorin-ken). Пізніше, він розробив свій власний стиль карате Уеті-рю. Цей стиль ґрунтувався на катах сантін, дзюсан та сансейру, яким Уеті Канбун свого часу навчився у Китаї.

Федерація всіх організацій каратедо Японії (Вадокай) визнає чотири традиційних стилі карате:

Введення та популяризацію карате на головних островах Японії переважно ставлять у заслугу Фунакосі Ґітіну, засновнику Шотокан карате, хоча багато інших окінавців також були активними вчителями карате і, таким чином, так само мають заслуги у передачі знань. Фунакосі був учнем як Асато Анко ( яп. 安里 安恒:あさと あんこう, 1827-1903 або 1828-1906), так і Ітосу Анко, який працював над введенням карате у шкільну систему префектури Окінава на початку двадцятого сторіччя. Протягом цього періоду, серед видатних вчителів, які також зробили внесок у розповсюдження карате в Японії, були Мабуні Кенва, Міяґі Тьодзюн ( яп. 宮城 長順:みやぎ ちょうじゅん, 1888-1953), Мотобу Тьокі, Тояма Канкен ( яп. 遠山 寛賢:とおやま かんけん, 1888-1966). Це був бурхливий період в історії регіону, включаючи під'єднання групи окінавських островів до Японії у 1874 р., першу японсько-китайську війну (1894-1895), російсько-японська війна (1904-1905), приєднання Кореї та початок японської експансії (1905-1945).

Під час вторгнення Японії в Китай Фунакосі розумів, що мистецтво під назвою " китайська рука" (" рука династії Тан") не було б прийнятним. Тоді з'явилася змінена назва: " шлях порожньої руки". Доданий суфікс " до" передбачає, що " каратедо" - це шлях самопізнання, а не лише вивчення технічних аспектів бою. Як і більшість бойових мистецтв, що практикувалися у Японії, карате зробило перехід від " дзюцу" ( яп. 術:じゅつ - техніка, метод, майстерство або трюк) до суфікса " до" ( яп. 道:どう - шлях) біля початку 20 століття. " До" в карате- до відокремлює його від карате- дзюцу, як відокремлене від , від , від та від .

Фунакосі змінив назви багатьох кат та назву самого мистецтва (принаймні, на головній території Японії), щоб карате було прийнятим японською будо організацією Дай Ніппон Бутоку Кай. Назви кат, які Фунакосі змінив на японські, включають: п'ять форм пінан, що стали відомі як хейан; три форми найханті - як теккі; сейсан ( дзюсан) - як ханґецу; тінто - як ґанкаку; вансу - як емпі тощо. Проведені зміни були переважно політичними й не торкалися змісту кат, хоча Фунакосі ввів і певні зміни за змістом. Він проводив навчання у двох популярних гілках окінавського карате тих часів Сьорін-рю та Сьорей-рю. Крім того, він знаходився під впливом японського кендо та запровадив у свій стиль деякі відповідні ідеї з використання дистанцій та часу. Він завжди називав мистецтво, якому вчив, просто карате, але у 1936 році Фунакосі побудував додзьо Сьотокан у Токіо і стиль, який він передав у спадщину, стали зазвичай називати Сьотокан (назву цього стилю часто транслітерують як Шотокан).

Систематизація та осучаснення карате в Японії полягали також і в обранні білої форми, яка складалася з та або , що переважно називалися (і називаються зараз) каратеґі, та кольорових і чорних поясів, що відповідають ступеню каратиста. Обидва новозаведення були запроваджені та популяризовані засновником дзюдо, Кано Дзіґоро ( яп. 嘉納 治五郎:かのう じごろう, 1860-1938), при консультаціях Фунакосі, який скеровував власні зусилля та зусилля інших людей на модернізацію карате.

У 1922 р. Оцука Хіронорі ( яп. 大塚 博紀:おおつか ひろのり, 1892-1982) відвідав спортивний фестиваль у Токіо, де відкрив для себе карате Фунакосі. Оцука був настільки вражений, що протягом перебування на фестивалі багато разів відвідав Фунакосі особисто. Фунакосі, у свою чергу, був вражений ентузіазмом та заповзятістю Оцуки у бажанні зрозуміти карате та згодився стати його вчителем. У наступні роки Оцука започаткував медичну практику для лікування ушкоджень отримуваних у практиці бойових мистецтв. Його видатна майстерність привела його у 30 років до посади головного інструктора з дзюдзюцу Сіндо Йосін-рю та інструктора-асистента в додзьо Фунакосі.

У 1929 р. Оцука став зареєстрованим членом Японської федерації бойових мистецтв. У той час в окінавському карате практикувалися лише кати. Оцука вважав, що повна сутність будо, зосереджена у захисті та атаці, була відсутня в окінавському карате, та що кати не приносили практичної користі в реальних ситуаціях. Він експериментував з іншими, більш бойовими стилями, такими як дзюдо, кендо та айкідо. Він сумістив практичні та корисні елементи окінавського карате з елементами традиційних японських бойових мистецтв дзюдзюцу та кендо. Серед іншого, це привело до зародження куміте або вільних поєдинків у карате. Переконання Оцуки в необхідності існування динамічнішого карате примусило його залишити Фунакосі та зосередитися на розвитку свого власного стилю - Вадо-рю. Вадо-рю було визнане незалежним стилем карате у 1934 р. Це дозволило залишити медичну практику та виповнити амбіційну мету життя Оцуки - повністю віддатися творінню бойових мистецтв.

Стиль карате, який Оцука створив та опрацював особисто, був офіційно зареєстрований у 1938 р. після присудження йому ступеня Ренсі-ґо ( яп. 錬士 五:れんし ご - прибл. добротний інструктор). Оцука продемонстрував карате вадо-рю Японській федерації бойових мистецтв. Представники федерації були настільки вражені його стилем та відданістю розвитку карате, що визнали його інструктором високого рангу. Наступного року федерація зробила запит на реєстрацію назв всіх стилів, і Оцука зареєстрував назву вадо-рю. У 1944 р. Оцука був призначений Головним інструктором з карате Японії.

Стиль Годзю-рю було засновано у 1920-х роках майстром Тедзюн Міягі (1888-1953).

Цей стиль створив майстер Кенва Мабуні (1889-1952). Є одним з основних і найстаріших стилів карате. У порівнянні з Сьотокан, Сито-рю трохи ближче до старих окінавських стилів, що можна бачити при порівнянні ката.

Інші стилі не розглядаються як "несправжнє" або "погане" карате, а лише як такі, що не належать до традиційних (в історичному сенсі) шкіл.

Новий стиль карате, розробив у 1964 р. Ояма Масутацу ( яп. 大山 倍達:おおやま ますたつ, 1923-1994) (за народженням Чой Йонг-І { англ. Choi Yeong-Eui} з Кореї). Акцент у навчанні Кьокусін робився на повному контакті, фізичній стійкості та практичному застосуванні прийомів карате для самозахисту.

Це стиль окінавського карате, який заснував та назвав 15 січня 1956 р. Сімабуку Тацуо ( яп. 島袋 龍夫:しまぶく たつお, 1908-1975) - учень Мотобу Тьокі. Карате іссін-рю поєднує карате сьорін-рю, карате ґодзю-рю та кобудо. Стиль іссін-рю, хоча й не дуже популярний в Окінаві, розповсюдився у США та інших країнах морськими піхотинцями, які перебували на островах. Згодом, вже після смерті Сімабуку, з'явилося багато модифікацій цього стилю, які існують і дотепер.

Вплив карате на корейські бойові мистецтва не викликає сумнівів. Оскільки Корея наприкінці XIX та першій половині XX століть знаходилась під окупацією на той час імперіалістичної Японії, багато хто з корейців їздив на навчання та роботу до Японії, де знайомилися з карате. Однак варто зауважити, що і на території Японії, і на території Кореї заняття бойовими мистецтвами довгий час були нелегальними або напівлегальними, а у Кореї існували й власні традиції, найбільш виражені з яких це акцент на великій кількості ударів ногами, жорсткість рухів та стрибкова техніка. Після легалізації тренувань з карате та до Капітуляції Японії у Другій світовій війні корейські школи працювали під назвами Тансудо та Консудо. Після відновлення незалежності, школи бойових мистецтв Кореї, на чолі яких стояли майстри, що навчались у Китаї та Японії, розпочали процес об'єднання усіх існуючих стилів в один.

Майстер карате Чхве Хонг Хі ( кор. 최홍희; 崔泓熙, 1918-2002) - визначна особистість в історії тхеквондо - навчався сьотокан у Фунакосі Ґітіна. Тому на початковому етапі запозичив у нього методологію та елементи формальних комплексів, а також систему кольорових поясів. Також варто відзначити, що символ тхеквондо, сосна, було обрано саме на честь Фунакосі ( Сьото у перекладі з японської "сосна"). Сучасне тхеквондо, після понад 70 років самостійного розвитку, відрізняється від будь-якого стилю карате.

Карате з'явилося у СРСР в середині 60-х років під час хрущовської політики "потепління" (покращення міжнародних відносин). Тоді перші клуби з карате з'явилися у закладах вищої освіти Москви, Києва, Харкова та інших великих міст, куди приїжджали іноземні студенти з Азії. У листопаді-грудні 1978 року Спорткомітет Радянського Союзу заснував Федерацію карате СРСР.

Восени 1981 року Верховною Радою Української РСР було видано декілька наказів про карате, серед яких був наказ "Про адміністративну відповідальність за порушення правил навчання карате" і внесення до статті 219 КК РРФСР "Незаконне зберігання зброї" пункту 1 - "Незаконне навчання карате".

17 Травня 1984 р. реєстрація радянської федерації карате була скасована і воно знову стало незаконним.

У 1988 р. практика карате знову законно відновилася, хоча й під жорстким контролем уряду. Незалежні школи карате відновили своє функціонування лишень після розпуску СРСР у 1991-1992 рр. Після цього були сформовані національні федерації та почали проводитися національні турніри з оригінальних стилів карате.

Карате з'явилося у Сполучених Штатах завдяки військовим збройних сил США, які вивчили його в Окінаві або Японії та відкрили школи після повернення додому. У 1961 р. Нісіяма Хідетака ( яп. 西山 秀隆:にしやま ひでたか, 1928-) - співзасновник Японської Асоціації Карате (ЯАК) та учень Фунакосі Ґітіна, - почав навчати карате у США. Крім того, з метою розповсюдження карате як мистецтва, Накаяма Масатосі ( яп. 中山 正敏:なかやま まさとし, 1913-1987) надіслав до США Окадзакі Теруюкі ( яп. 岡崎 照幸:おかざき てるゆき, 1931-), який заснував карате додзьо у Філадельфії.[джерело? ] У 1963 р. від ЯАК у США був також відправлений Мікамі Такаюкі ( яп. 三上 孝之:みかみ たかゆき, 1933-).

У 1950-х та 1960-х роках декілька японських майстрів карате почали викладати своє мистецтво у Великій Британії. У 1965 р. Судзукі Тацуо ( яп. 鈴木 辰夫:すずき たつお, 1928-) почав навчати Вадо-рю в Лондоні. У 1966 р. члени колишньої Британської федерації карате у співробітництві з ЯАК започаткували Спілку карате Великої Британії (СКВБ) очолювану головним інструктором Канадзава Хірокадзу ( яп. 金澤 弘和:かなざわ ひろかず, 1931-). Еноеда Кейносуке ( яп. :えのえだ けいのすけ, 1935-2003) приїхав до Англії у той самий час, як і Канадзава, який навчав у додзьо в Ліверпулі. Канадзава залишив Велику Британію через 3 роки, а його практику продовжив Еноеда. Після смерті Еноеди у 2003 р. головним інструктором СКВБ був обраний Енді Шеррі ( англ. Andy Sherry). Незабаром від СКВБ відділилася нова асоціація .

Фунакосі Ґітін інтерпретував частину "кара" з карате-до як "(само)очищення від егоїстичних та злих думок, оскільки лише з чистим розумом та свідомістю можна зрозуміти те (знання), що здобувається". Фунакосі також вірив, що людина повинна бути "скромною у душі та витонченою назовні". Лише через смиренність людина може відкритися для багатьох уроків карате - шляхом послуху та сприйняття критики. Він вважав найголовнішою рисою ввічливість, а також вірив, що "карате правильно застосовується лише у тих рідких випадках, коли людина повинна фізично перемогти супротивника, бо інакше сама буде фізично переможеною". Для Фунакосі не було незвичайним, коли каратист використовував своє мистецтво можливо лише одного разу за усе життя, оскільки каратист не повинен "бути легко втягнутим у бійку". Для нього, один удар, нанесений експертом, міг означати життя або смерть. Людина збезчещує себе, якщо використовує своє мистецтво не за призначенням. Фунакосі також був переконаний, що "у часи скрутної кризи, людина повинна мати сміливість... зустрітися з мільйоном і одним супротивником". Нерішучість він вважав ганебною рисою.

Сучасні тренування з карате зазвичай ділять на (основи, базова техніка), (формальні вправи, комбінації), та ( спаринги). Ще однією важливою ділянкою тренувань, яку слід згадати, є використання зброї - . Часто карате розмежовують на вивчення його як мистецтва, спортивні тренування та тренування прийомів самозахисту. Однак, не зважаючи на довгу історію розвитку, в карате не виділяють повністю незалежних частин. Так, наприклад, згадані тренування із самозахисту вважають похідними від кат та прикладних прийомів карате.[джерело? ] Під впливом Японії, наголос у сучасних тренуваннях часто робиться на психологічні аспекти. Ці аспекти мають складатися у правильне кокоро каратиста (внутрішній стан/характер/відношення до життя), яке включає такі риси як завзятість, сміливість, доброчесність та якості лідера/проводиря.

Важливість кіхону ( яп. 基本:きほん) різна в різних стилях карате. Зазвичай, кіхон включає один прийом (або комбінацію прийомів), що повторюється цілою групою каратистів. Кіхон може також включати використання заданих рухів невеликими групами, у тому числі, парою каратистів.

Ката ( яп. 型:かた), що означає формальна вправа або комбінація, є встановленою послідовністю прийомів. Ці прийоми включають глибокі стійки для розвитку сили ніг та широкі рухи для розвитку постави/статури, а також здоров'я та сили серцево-судинної системи та верхньої частини тіла. Деякі кати є довгими і складними та тренують пам'ять і навчають розраховувати свої сили.

Ката включає тренування та демонстрацію фізичних принципів бою. Кату можна вважати послідовністю рухів карате, що відповідають різноманітним типам атаки та захисту за ідеальних умов.

Ката виникли, коли письменність в Окінаві та Китаї ще не була розповсюджена, тому регулярне вивчення кат було логічним шляхом збереження та передачі інформації. Окремі рухи можуть мати різні тлумачення або застосування для самозахисту. Навряд чи певний спосіб інтерпретації можна рахувати 'вірним' або 'невірним'. Натомість, те чи інше застосування може бути більш або менш корисним у справжньому поєдинку. Кати, що називаються однаково, можуть виконуватися з деякими відмінностями у різних стилях, у різних школах одного стилю, або навіть у різні часи в одного вчителя.

Існує багато типів кат. Певні кати (що різняться від школи до школи) використовують на всіх ступенях (рівнях) атестацій (іспитів, випробувань) на та .

Куміте ( яп. 組手:くみて), часто називають спарингом. Буквально, "куміте" означає "зустріч рук" або "сплетені руки" та має багато проявів. В різних стилях сучасного Карате куміте відбувається за різними правилами, які на загал подібні. Спаринг може бути довільним або структурованим. Довільний спаринг складається з учасників, які займають напів-структуровані стійки, що дозволяють певний рівень рухливості та гнучкості для виконання певних прийомів. Структуровані куміте складаються з наступних основних стадій:

1. Партнери готуються до атаки та захисту.

2. Сторона, що атакує, оголошує свою атаку (зазвичай, вказуючи ціль атаки та запланований прийом).

3. Сторона, що захищається, визнає оголошену атаку.

4. Сторона, що атакує, виконує атаку.

5. Сторона, що захищається, виконує блок встановлений для оголошеної атаки.

Зазначені дії можуть повторюватися з виконанням багатьох прийомів та зміною сторін атаки/захисту.

Сьогодні куміте практикують як у спортивних змаганнях, так і при тренуваннях самозахисту. Спортивні спаринги мають тенденцію бути поєдинками, у яких очки нараховуються після кожного успішного удару з короткою зупинкою зустрічі. Спаринги із застосуванням ударів руками та ногами можуть включати також і кидки та захоплення/зчеплення, що залежить від конкретного стилю або вчителя. Рівень фізичного дотику (контакту) у спарингах значно різниться від жорсткого правила відсутності будь-якого дотику до справжнього дотику (повного контакту). Спаринги зі справжнім дотиком зазвичай проводяться у захисному одязі/обладнанні.

У традиціях карате та зокрема, , Доджьо кун є клятвою та набором правил, яким повинен слідувати каратист - як у доджьо (місці навчання/тренувальній залі), так і за межами доджьо (у повсякденному житті). ( яп. 道場 訓:どうじょう くん) - буквально означає "місце" (джьо) "шляху" (до) або "місце пошуку шляху", а кун - "правила".

Для гартування, відомого як ходзьо ундо ( яп. 補助 運動:ほじょ うんどう - "тренування технічних основ"), в карате застосовують традиційне обладнання. Воно включає відносно прості снаряди зроблені з дерева, каменю, соломи, піску та глини або їх сучасні модифікації. Це, наприклад, ( яп. 巻藁:まきわら, пружна дошка {часто обгорнута соломою} для відробляння ударів), ніґірі ґаме ( яп. 握り瓶:にぎりがめ глеки, наповнені піском або залиті глиною, для напрацювання правильного хвату та зміцнення пальців) та ( яп. チーシー, кам'яні молотки/молоти різної ваги для зміцнення м'язів, суглобів, хвату та покращення техніки рук). Допоміжні вправи, що використовують таке обладнання, створені для тренування сили, витривалості, швидкості та координації рухів. У відповідному тренуванні спортивного карате особливу увагу приділяють аеробним вправам (тривалі фізичні тренування), анаеробним вправам (переважно, вправи до двох хвилин), силі, рухливості, гнучкості/розтяжності та контролю стресових станів. Конкретні типи тренувань залежать від школи карате та вчителя.

Фунакосі Ґітін казав: "У карате немає місця змаганням". В Окінаві перед Другою світовою війною куміте не було частиною тренувань. Егамі Сігеру ( яп. 江上 茂:えがみ しげる, 1912-1981) оповідав, що у 1940 році деяких каратистів примушували назавжди залишати їх додзьо через тренування із застосуванням спарингів, яких ті навчалися в Токіо.

Сучасні змагання з карате мають три дисципліни: спаринг ( куміте), формальні комплекси () без зброї та зі зброєю ( ката кобудо). Учасники можуть брати участь у змаганнях індивідуально або у складі команди. Оцінка обох видів ката здійснюється суддями на лаві (журі). Спаринг судить головний суддя (рефері), якому зазвичай допомагають рефері-асистенти, що перебувають збоку майданчика. Поєдинки зі спарингу типово діляться за вагою, віком, статтю та досвідом учасників.

Міжнародні змагання організовуються дуже ретельно. Міжнародний олімпійський комітет (МОК) визнав Всесвітню федерацію карате (ВФК) відповідальною за змагання з карате на Олімпійських іграх. ВФК розробило загальні правила для дотримання в усіх стилях. Національні організації - підрозділи ВФК - координують свої дії з відповідними Національними олімпійськими комітетами. Вже 3 серпня 2016 року МОК повідомив про те, що карате увійде до програми Літніх Олімпійських ігор 2020.

Існують також інші регіональні, національні та міжнародні організації, які проводять змагання з карате.

В Україні визнаними видами спорту є декілька версій неолімпійських стилів карате.

Годзю-рю карате

Карате JKA WFII

Карате JKS

Карате WKC

Кіокушин карате

Кіокушинкай карате

Кіокушинкайкан карате

Косіки карате

Фунакоші шотокан карате

Шотокан карате-до С. К.І.Ф

Традиційне карате

У 1924 р. Фунакосі Ґітін адаптував систему данів ( яп. 段:だん) від засновника дзюдо, Кано Дзіґоро, а також схему з обмеженим набором поясів різних кольорів. Інші окінавські вчителі також прийняли цю практику.

За системою кю/ данів, оцінка майстерності новачка є кю з великим числовим значенням (наприклад, 9-те кю), яка розвивається у напрямку до кю з меншими числовими значеннями. Прогрес данів відбувається від 1-го дану (сьодан, або "початковий дан") до вищих ступенів. Каратистів, що оцінюють за системою кю ( яп. 級:きゅう), називають кольоровими поясами або муданся ( яп. 無段者:むだんしゃ - "ті, що дану не мають"). Каратистів з отриманими данами (ступенями) називають юданся ( яп. 有段者:ゆうだんしゃ - "ті, що дан мають"). Юданса, незалежно від його/її дану, переважно носить чорний пояс.

Вимоги щодо отримання ступеня є різними у різних стилях, організаціях та школах. При наданні нового кю, найбільшу увагу звертають на стійки, рівновагу, та координацію рухів. На вищих ступенях оцінюється також швидкість та сила. Факторами, що впливають на швидкість отримання нових ступенів, є мінімальний дозволений вік та час, що минув після отримання останнього ступеня. Випробування складаються з демонстрації майстерності перед лавою екзаменаторів. Чорні пояси зазвичай випробовуються у спосіб, відомий як сінса ( яп. 審査:しんさ - "перевірка, іспит"). Це випробування включає письмовий іспит, а також демонстрацію кіхонів, куміте, кат та бункай ( яп. 分解:ぶんかい - "аналіз/застосування" {прийомів}).

Протягом останніх близько 40 років з'явилася велика кількість вчителів та шкіл з недоброю славою, неправдивих майстрів та шахраїв, причиною чому стала популярність бойових мистецтв як у засобах масової інформації, так і в реальному житті. Ці школи, які називають або Млини чорних поясів, часто очолюють вчителі з сумнівною майстерністю, сумнівною етикою їх справи або з першим та другим разом.

Після здійснення спроб на практиці застосувати прийоми з ката карате, деякі каратисти виявляються побитими. Натан Джонсон провів дослідження, яке показує, що ката карате були створені для використання зі зброєю. Однак справжня причина проблеми полягає у тому, що деякі каратисти не розуміють суті рухів ката та мети їх вивчення, а також вивчають ката не разом з бойовою практикою та фізичними вправами, а замість них.

Карате швидко розповсюджувалося на заході засобами популярної культури. В художній літературі 1950-х років карате описували у термінах близьких до міфології. Західні ж професіонали бою без зброї представлялися як незнайомі зі східними бойовими мистецтвами. До 1970-х фільми з бойовими мистецтвами стали головним жанром, що популяризував карате та інші азійські бойові мистецтва на заході. У фільмі "Малюк-каратист" оповідається вигадана історія про те, як американський юнак став каратистом.

Деякі відомі зірки кіно, які вивчали зазначені нижче стилі карате, це:

Увага! Тлумачення перекладені з англійської та російської Вікіпедій. Вони не є перекладом з японської або китайської мов.

Будо, (яп. 武道:ぶどう) - бойовий/військовий {бу} шлях {до} - яп. позначення бойових мистецтв.

Будокан (яп. 武道館:ぶどうかん) - будинок/зала (кан) бойового/військового {бу} шляху {до} - прибл. дім бойових мистецтв.

Ґанкаку (яп. 岩鶴:がんかく) - назва кати, яку Фунакосі дав формальній вправі (каті) тінто.

Дай Ніппон Бутоку Кай, (яп. 大日本武徳会:だい にっぽん ぶとく かい) - організація, головною метою якої є стандартизація, розвиток та збереження всіх можливих японських бойових мистецтв. Дай Ніппон Бутоку Кай в інтернеті [Архівовано 19 липня 2006 у Wayback Machine.].

Дзюсан (яп. 十三:じゅうさん) - ката, що практикується у багатьох стилях карате. Буквально означає 13 та відноситься до 13 вбивчих позицій, однак люди називають цю кату як 13 рук, 13 кулаків, 13 прийомів або 13 кроків. Також цю кату називають сейсан, сесан, сейшан, а також ханґецу (яп. 半月、はんげつ, насправді, ханґецу, що складається з 41 руху, розроблена на основі дзюсан та практикується у сьотокан карате).

Каратеґі (яп. 空手着:からてぎ) - одяг/форма (ґі) для тренувань з карате.

Кейкоґі (яп. 稽古着:けいこぎ) - тренувальний (кейко) одяг (ґі) - форма для тренувань/практики з японських бойових мистецтв (будо), яку також називають "доґі" (яп. 道着:どうぎ).

Кьокусін (яп. 極真) - вища істина. Стиль карате, назву якого часто транслітерують як Кіокушин.

Найханті (яп. 内蹯地:ナイハンチ) або Найфанті (яп. ナイファンチ) - ката, що виконується зі стійки найханті-даті. Відома також як теккі.

Нунчаки (яп. ヌンチャク - ну́нтяку) - вид ударної холодної зброї.

Сантін (яп. サンチン) - ката південно-китайського походження, яка є ядром декількох стилів карате, з яких найвідомішими є ґодзю-рю та уеті-рю.

Сансейру (яп. 三十六手:サンセイルー) - ката, що означає "36 рук", число, що базується на міфології та означає 6×6, де перша шість - це око, вухо, ніс, язик, тіло та дух, а друга - відчуття колір, голос, запах, смак, дотик та судження/справедливість. Ката навчає комбінацій ударів руками, поєднує атаку та захист від ударів ногами.

Сіндо Йосін-рю (яп. 新道楊心流:しんどう ようしんりゅう) - новий (сін) шлях (до) школи/стилю (рю) серця (сін) з верби (йо) - школа дзюдзюцу.

Сіто-рю (яп. 糸東流:しとうりゅう) - згідно з інформацією на сайті Seishin-Do Karate назву школи/стилю ("рю") "сіто-рю" створив Мабуні Кенва з альтернативного прочитання кандзі (знака/ієрогліфа) іто (糸) з імені майстра Ітосу Анко як "сі" та кандзі хіга (東) з імені майстра Хігаонна Канрьо (яп. 東恩納 寛量, 1853-1916) як "то".

Сьохей-рю (яп. 昭霊流:ショウヘイリュウ) - стиль окінавського карате.

Сьорін-рю (яп. 小林流:ショウリンリュウ) - стиль окінавського карате.

Тамесіварі ({{lang-ja|試し割り) - розбивання твердих предметів незахищеними частинами тіла (наприклад, рукою цеглину).

Теккі (яп. 鉄騎:てっき) - назва кати, яку Фунакосі дав формальній вправі (каті) найханті.

Тінто (яп. 鎮闘:ちんとう) - ката, яка згідно з легендою названа на честь китайського моряка, якого деколи називають Аннан, чий корабель розбився біля берега Окінави. Ця ката є дуже динамічною та застосовує розмаїття стійок, незвичні удари, що виконуються на різних висотах та рідкий поворот на одной нозі.

Хангецу (яп. 半月型:はんげつ) - назва кати, яку Фунакосі дав формальній вправі (каті) дзюсан (сейсан).

Хейан (яп. 平安:へいあん) - ката з п'яти формальних вправ, якій навчають у багатьох стилях карате, також відома як пінан. Перекладається як "у безпеці від шкоди".

Цюань-фа (кит. 拳法) - "основи/закон кулака" - загальна назва для позначення рукопашних китайських бойових мистецтв, що не використовують зброї. В окінавському прочитанні - Кемпо.

1. ↑ Hokama, Tetsuhiro (2005). 100 Masters of Okinawan Karate. Trans. Charles (Joe) Swift. Okinawa: Okinawa Gojuryu Kenshi-kai Karate-do Kobudo Association & Karate Museum. с. pp. 20-28. (англ.)

2. Колесников, Евгений (26 квітня 2013). "Осторожно, карате!". Как в СССР запрещали японское боевое искусство. spb.aif.ru (Російська). Архів оригіналу за 28 лютого 2021.

3. Почему в СССР в 1981 году запретили каратэ. russian7.ru (ru-RU). Архів оригіналу за 22 жовтня 2018.

4. Перелік видів спорту, що визнані в Україні (uk-UA). Спортивний комітет України. Архів оригіналу за 1 жовтня 2020.

5. Наприклад, Ян Флемінґ у книзі Голдфінгер описує головного героя Джеймса Бонда, - професіонала бою без зброї, - як людину, абсолютно незнайому з карате та тим, як воно виглядає, та описує корейця на ім'я Одджоб такими словами: "Голдфінгер сказав: „Чи ви колись чули про карате? Ні? Що ж, той чоловік є одним із трьох людей у світі, які мають чорний пояс карате. Карате є відгалуженням дзюдо, але має таке саме відношення до дзюдо, як фортеця Шпандау до катапульти..."" Такий опис у популярному творі передбачає та покладається на те, що карате є майже невідомим бойовим мистецтвом на заході.

Higaonna, Morio (1985). Traditional Karatedo Vol. 1 Fundamental Techniques. ISBN 0-87040-595-0.

https://web.archive.org/web/20090302085743/http://www.wonder-okinawa.jp/023/eng/001/001/index.html history of Okinawan Karate

Bishop, Mark (1990). Okinawan Karate: Teachers, Styles and Secret Techniques, A & C Black. ISBN 0-7136-5666-2.

Mitchell, David (1991). Winning Karate Competition. ISBN 0-7136-3402-2 pages = 25.

Shigeru, Egami (1976). The Heart of Karate-Do, 111. ISBN 0-87011-816-1.

Higaonna, Morio (1990). Traditional Karatedo Vol. 4 Applications of the Kata, 136. ISBN 0-87040-848-9.

Shigeru, Egami (1976). The Heart of Karate-Dō, 113. ISBN 0-87011-816-1.

WUKO - World Union of Karate-Do Organizations

Hokama, Tetsuhiro (2005). 100 Masters of Okinawan Karate. Okinawa: Ozata Print, 20.

Funakoshi, Gichin. "Karate-Do Kyohan - The Master Text" Tokyo. Kodansha International; 1973.

Names of China

https://web.archive.org/web/20041210012035/http://newpaltzkarate.com/article/Article1SA.html, Levitz, Maurey (1998) What's In A Name? How the meaning of the term karate has changed, New Paltz Karate Academy, Inc.

https://web.archive.org/web/20090116054524/http://www.koryu-uchinadi.com/thinking_outside_the_box.htm Patrick McCarthy, footnote #4

Kanbun Uechi history

Hokama, Tetsuhiro (2005). 100 Masters of Okinawan Karate. Okinawa: Ozata Print, 28.

WUKO World Union of Karate-do Organizations

The Great Karate Myth, 2006, Wykeham Press

Nozaki, Yoshiko; Hiromitsu Inokuchi, Tae-young Kim. Legal Categories, Demographic Change and Japan's Korean Residents in the Long Twentieth Century. Retrieved on 2007-02-19.

History of Shotokan (Russian). Retrieved on 2007-05-15.

nishiyama

All South Karate

International Association of Shotokan Karate (IASK)

For example, Ian Fleming's book Goldfinger (1959, p. 91-95) describes the protagonist James Bond, an expert in unarmed combat, as utterly ignorant of Karate and its demonstrations, and describes the Korean 'Oddjob' in these terms: Goldfinger said, "Have you ever heard of Karate? No? Well that man is one of the three in the world who have achieved the Black Belt in Karate. Karate is a branch of judo, but it is to judo what a spandau is to a catapult...". Such a description in a popular novel assumed and relied upon Karate being almost unknown in the West.

# data[].attributes.attachment_link.title
Карате - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Карате́ ( яп. 空手, "порожня рука"/"голіруч") або Карате́-до́ є бойовим мистецтвом, що розвинулося з китайських бойових мистецтв та мистецтв островів Рюкю. Карате, у загальному сенсі, - це мистецтво самозахисту за допомогою ударів, блоків та рухів. Удари завдаються як руками (кулаками, ребром долоні, відкритою рукою, ліктями), так і ногами (стопами, колінами).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Аношина

# data[].attributes.attachment_link.title
Фізкультурне заняття.  старша група

# data[].attributes.body
Гімна́стика — фізичні вправи, які спочатку виконувалися для зміцнення здоров'я і тренування. Назва походить від вигляду, в якому тренувалися чоловіки стародавньої Греції: gymnos — в перекладі з грецької означає «голі вправи»[уточнити термін][джерело?], її також називають вправами для тіла.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гімна́стика - фізичні вправи, які спочатку виконувалися для зміцнення здоров'я і тренування (назва походить від вигляду, в якому тренувалися чоловіки стародавньої Греції: gymnos означає оголений).

Вид спорту чоловіча спортивна гімнастика включає вправи на перекладині, кільцях, брусах, коні, вільні вправи, опорний стрибок. Змагання зі спортивної гімнастики для жінок включають вправи на брусах, колоді, опорний стрибок і вільні вправи. Спортивна гімнастика є олімпійським видом спорту.

Гімнастика (від грец. γυμνάζω - "перебуваю оголеним, тренуюся") - система тілесних (фізичних) вправ, яка склалася у Давній Греції за багато віків до нашої ери. Метою гімнастики були загальний всебічний фізичний розвиток та самовдосконалення. Іншою версією походження слова гімнастика є від грец. γυμνός - "оголений" (як відомо, стародавні греки займались тілесними вправами оголеними). Крім загальнорозвиваючих і військових вправ, вправ з верхової їзди, плавання, імітаційних та ритуальних танців, гімнастика стародавніх греків включала і вправи, з яких проводились публічні змагання - біг, стрибки, метання, боротьба, кулачний бій, їзда на колісницях, які, в свою чергу, включалися в програми Олімпійських ігор, що проходили з 776 року до нашої ери по 392 рік н. е. протягом 1168 років.

Витоки гімнастики розпочинаються з третього тисячоліття до нашої ери. Найдавніші згадки про систему гімнастичних вправ існують в Індії, адже саме там почала свій шлях славнозвісна система індійських йогів. Є зображення тих часів, на яких показані гімнасти, які брали участь у ритуальних святах, демонструючи свою силу і спритність. В той же час, на теренах стародавнього Китаю гімнастичні вправи використовували як лікувальний і профілактичний засіб.

Неоціненний внесок у розвиток і поширення гімнастики зробили стародавні греки.

Усім відомо, що в стародавній Елладі панував культ здорового, гарного тіла. Заняття спортом були невід'ємною частиною життя, в якому гімнастика займала особливе місце. Адже гімнастика розвивала силу, мужність, витривалість і духовну впевненість, нею починали займатися ще з дитинства. Були створені спеціальні школи - гімназії, де з дітей виховували справжніх атлетів. А викладачів гімназій того часу називали гімнасіархами. Гімнасіархи були шанованими і поважними представниками еллінського суспільства. У гімнастів був свій бог-покровитель - Гермес, на честь якого щорічно влаштовувалися пишні свята. На цих святах молоді елліни здавали іспити на спритність, біг, боротьбу і метання спису. Але крім цих незаперечних вмінь, молоді люди повинні були мати гарну, пропорційно розвинену мускулатуру. А у формуванні гарного пропорційного тіла гімнастика відіграє найпершу роль.

З розквітом Стародавнього Риму гімнастика теж займала ведучі позиції у вихованні міцних і мужніх воїнів-легіонерів. Але "римська гімнастика" дещо відрізнялась від "грецької". Римляни почали використовувати прообрази сучасних гімнастичних снарядів. Так, наприклад, дерев'яний кінь використовувався для навичок верхової їзди, а дерев'яний стіл - для опорних стрибків. Майбутні воїни навчалися долати можливі перепони під час бою. Популярними були акробатичні вправи і вправи на рівновагу. До речі, в епоху античності, гімнастика була суто чоловічим видом спорту.

З приходом християнства, гімнастику оголосили "сатанинською", оскільки вона мала плотський, тобто гріховний початок, під яким, насамперед, малося на увазі оголене тіло атлетів. І у 393 році нашої ери гімнастику було офіційно заборонено. Майже на тисячу років гімнастику намагалися знищити. У часи Середньовіччя гімнастичні вправи носили суто вузький практичний характер - під час підготовки лицарів і розвитку грубої фізичної сили. Античні ідеї гімнастики - гармонія тіла і духу - були забуті.

У часи Ренесансу гімнастика набула нового поштовху ідей античності. В систему виховання поступово входить фізичне виховання - гімнастика. Значну роль у її відродженні відіграли твір італійського лікаря Ієроніма Меркуріаліса (1530-1606) "Про мистецтво гімнастики", погляди на виховання французького письменника, автора роману "Гаргантюа і Пантагрюель" Франсуа Рабле (1494-1553), швейцарського педагога Песталоцци (1746-1827), французького філософа-просвітителя Жан-Жака Руссо (1712-1778), чеського педагога Яна Амоса Каменського (1592-1670).

Саме з початком епохи Відродження починають більше використовуватись гімнастичні снаряди - кінь та поперечина. Фізичне виховання молоді знову вийшло на перший план системи освіти, а широке використання гімнастичних снарядів і розвиток акробатики стали основою спортивної гімнастики, розвиток і становлення якої почалися вже у XVIII-XIX сторіччях. Спочатку в Німеччині, а потім у Швеції, Франції і Росії.

Наприкінці XVIII - початку XIX ст. в Німеччині в педагогіці під впливом ідей гуманістів склалась течія філантропістів. У створених ними школах - філантропінах - важливе місце зайняла система фізичного виховання - гімнастика, яку розробили і викладали Г. Фіт (1763-1836), І. Гутс-Мутс (1759-1839). Завершив створення системи німецької гімнастики Ф. Л. Ян. Він значно розширив "гімнастичну область" і винайшов нові вправи і снаряди (включаючи поперечину та бруси), заклавши тим самим основи сучасної спортивної гімнастики. Він розробив гімнастичну систему, названу "турнен", яка збагатила німецьку гімнастику вправами на поперечині (турніку), кільцях, брусах і коні. В 1811 році Ян відкрив перший гімнастичний майданчик (неподалік від Берліна), а через 5 років опублікував - разом з одним зі своїх учнів Е. Айзеленом - книжку "Німецька гімнастика": у ній містились опис основних вправ та необхідні методичні рекомендації. Приблизно до того часу відносяться і перші публічні виступи гімнастів.

В середині століття в Німеччині з'являються перші гімнастичні закриті зали (до того часу діяли лише відкриті майданчики). У другій половині XIX ст. Європа, а пізніше і Америка переживають справжній гімнастичний бум.

Саме це був той час, коли закладалися основи нинішньої гімнастики, методика навчання і особливості стилів цього виду спорту. Так, наприклад, Німецька гімнастична система відрізнялась чітким виконанням рухів, прямими лініями і багаторазовими повторами тих самих вправ на спортивних снарядах. Шведська система тяжіла до вільних вправ, а Російська гімнастична школа пропагувала природно-прикладний, майже індивідуальний підхід до гімнастичних вправ.

Оригінальні системи гімнастики були створені: у Франції Ф. Аморосом (1770-1847), у Швеції (шведська) П.-Г. Лінгом (1776-1839), а у Чехії (сокольська) - Мирославом Тиршем (1832-1884).

В середині XIX сторіччя в Чехії, під керівництвом професора Празького університету Мирослава Тирша було засноване спортивне товариство "Сокіл". Саме "Сокіл" став засновником чеської гімнастичної школи, основу якої становили вправи на снарядах, вправи з предметами, вільні вправи і піраміди. Тут приділялося більше уваги естетиці форми, красі і гармонії рухів, логічній завершеності гімнастичних комбінацій. Сокольська гімнастика завершила формування основних елементів спортивної гімнастики, що стало поштовхом для її поширення у багатьох країнах, зокрема, в Росії. Значну роль у науковому обґрунтуванні системи фізичного виховання зіграв російський вчений П. Ф. Лесгафт.

У своєму розвитку спортивна гімнастика пройшла кілька етапів: з часом змінювались вимоги до неї, і відповідно, її зміст. Історія гімнастики XIX ст. в основному визначалась протистоянням двох принципово різних систем: шведської і німецької.

Визнаним видом спорту гімнастика стала в 1896 році, коли була включена в програму перших сучасних Олімпійських ігор. Хоча сучасна програма гімнастичних змагань визначилась далеко не відразу. До того ж проходили вони незвичайно. Змагання гімнастів не рідко організовували на відкритому повітрі. Не існувало спочатку і єдиних технічних вимог щодо гімнастичних снарядів: дуже часто збірні команди приїжджали на міжнародні змагання з власним "реквізитом".

У 1896 році, на відроджених П'єром де Кубертеном 1-х Олімпійських іграх в Афінах, спортивна гімнастика знову заявила про себе. Програма перших змагань складалася з виступів на різноманітних гімнастичних снарядах: кінь, кільця, опорний стрибок, бруси, поперечина, лазіння по канату. На той час фактично не було командних змагань і не розігрувалась абсолютна першість. Не було на 1-й Олімпіаді і змагань серед жінок, на гімнастичний помост виходили тільки чоловіки. Вперше жіноча гімнастика дебютувала на 9-й Олімпіаді в Амстердамі у 1928 році. Правда, наступні, Х Ігри (1932, Лос-Анджелес) вони пропустили, але з ХІ Ігор (1936, Берлін, Німеччина), брали участь постійно у всіх іграх. Спочатку жінки змагались лише у командній першості, а з XV Ігор (1952, Гельсінкі, Фінляндія) виступають в особистій першості в багатоборстві - опорні стрибки, бруси, колода, вільні вправи - і з окремих видів.

З ХІ Ігор програма змагань у чоловіків стабілізувалась і набула сучасного вигляду - вільні вправи, кінь, кільця, опорні стрибки, бруси, поперечина.

Перший чемпіонат світу зі спортивної гімнастики відбувся 1903 року в Антверпені. Його переможцем став француз Жорж Мартіне. Жінки вперше взяли участь у світовій першості 1938 року.

Художня гімнастика - це складно-координаційний вид спорту, під музичний супровід, що виконує одна гімнастка, або команда із п'яти дівчат з кількома предметами по черзі: м'ячем, скакалками, булавою, обручем і стрічками. Художня гімнастика є олімпійським видом спорту

Також популярний вид спорту - спортивна акробатика, де вправи виконуються двома, трьома, або чотирма спортсменами під музику.

Головним органом, який опікується розвитком гімнастики у світі, є Міжнародна федерація гімнастики (ФІГ, фр. Fédération Internationale de Gymnastique ). Вона встановлює правила й проводить змагання зі спортивної гімнастики, художньої гімнастики, аеробіки, спортивної акробатики та стрибків на батуті. В Україні справами гімнастики займається Федерація гімнастики України.

Україна належить до провідних гімнастичних держав світу. Найвизначніша гімнастка всіх часів - Лариса Латиніна народилася в Херсоні й тренувалася в Києві. В радянські часи чимало інших спортсменів, які представляли на міжнародній арені СРСР, жили й тренувалися в Україні. Найвизначніша українська гімнастка часів незалежності - Лілія Подкопаєва, олімпійська чемпіонка Атланти.

Славиться українська школа художньої гімнастики, яка виховала таких олімпійських чемпіонок як Ірина Дерюгіна, Олександра Тимошенко, Катерина Серебрянська. На останній пекінській Олімпіаді українка Ганна Безсонова здобула бронзову медаль в особистих змаганнях.

Значні успіхи українців у стрибках на батуті. Миколаєвець Юрій Вікторович Нікітін - олімпійський чемпіон Афін.

# data[].attributes.attachment_link.description
Гімна́стика - фізичні вправи, які спочатку виконувалися для зміцнення здоров'я і тренування (назва походить від вигляду, в якому тренувалися чоловіки стародавньої Греції: gymnos означає оголений). Вид спорту чоловіча спортивна гімнастика включає вправи на перекладині, кільцях, брусах, коні, вільні вправи, опорний стрибок. Змагання зі спортивної гімнастики для жінок включають вправи на брусах, колоді, опорний стрибок і вільні вправи.