# data[].attributes.headline
Іван Світличний

# data[].attributes.subject
Іван Світличний

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=D4IWp1UqJV4

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.title
ТВОРЕЦЬ НЕЗАЛЕЖНОСТІ. ІВАН СВІТЛИЧНИЙ.

# data[].attributes.headline
Сергій Параджанов

# data[].attributes.subject
Сергій Параджанов

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Параджанов увійшов до числа тих митців, які були засновниками українського кінематографу. Він був не лише надзвичайно талановитим режисером, а й прекрасною людиною із чіткою громадянською позицією. Крізь які терни Параджанову довелося пройти та якими фільмами він поповнив скарбницю світового кіномистецтва - читайте у матеріалі 24 каналу.

Читайте також: Як випадковий збіг врятував життя Аді Роговцевій: цікаві факти про легенду кіно

Біографія

Сергій Йосипович народився 9 січня 1924 року в родині антиквара. Батько сподівався, що діти підуть його слідами, адже раніше професія антиквара передавалася з покоління в покоління, проте Сергій обрав інший шлях. І тато не зміг йому пробачити цього. Але вишуканий смак і вміння відрізнити справжню дорогоцінність від підробки все-таки передалися Параджанову у спадок. І, варто зазначити, що це вміння допомагало Сергієві у важкі часи підробляти.

Сергій навчався у звичайній середній школі, після цього вирішив вступати в Інститут залізничного транспорту. У школі технічні предмети він не дуже любив і це позначилося на його освіті. Рівно через рік Параджанов покинув вищий навчальний заклад.

У 1941-1943 роках працював художником-технологом на тбіліській фабриці "Радянська іграшка". Він добре малював, тому робота вдавалася.

Пізніше вступив на вокальне відділення Тбіліської консерваторії. У складі концертної трупи мав приблизно 600 виступів. Пізніше перевівся у Москву, де навчався в консерваторії та паралельно на режисерському факультеті Всесоюзного державного інституту кінематографії (ВДІК).

Параджанов і Україна

Сергій Йосипович працював асистентом режисера на фільмі "Тарас Шевченко". Закінчивши у 1951 році ВДІК, він починає займатися власною кар'єрою. Зокрема, багато знімав і в Україні. Тут він створив такі кінороботи:

"Наталія Ужвій" (1957);

"Золоті руки" (1957);

"Думка" (1957);

"Перший парубок" (1958);

"Українська рапсодія" (1961);

"Квітка на камені" (1962).

"Тіні забутих предків"

Світова слава до кіномитця прийшла у 1964 році. Саме тоді він екранізував повість українського письменника Михайла Коцюбинського "Тіні забутих предків". Стрічка навіть здобула приз на Всесоюзному кінофестивалі в Києві, який відбувся в 1966 році.

Загалом фільм у двадцять одній країні отримав 39 міжнародних нагород, 28 призів на кінофестивалях, 24 з яких були гран-прі. Одного разу польський режисер Анджей Вайда став перед Параджановим на коліна і в знак подяки за цей шедевр поцілував руку.
Сергій Параджанов - "Тіні забутих предків": дивіться відео онлайн
Життя за ґратами

Параджанов належав до тих діячів української науки та культури, які в 1965-1968 роках протестували проти масових політичних арештів. Він не соромився висловлювати власну думку та відстоювати чітку громадянську позицію, знаючи, що може бути жорстоко покараний за це. Згодом Сергій Йосипович зазнав переслідувань та був змушений виїхати у Вірменію.

У 1973 році, після повернення до Києва його заарештували та засудили до п'ятирічного ув'язнення за гомосексуалізм. При цьому в обвинувачувальному вироку були також статті "за спекуляцію" і "за український націоналізм". 5 років суворого режиму він відбував в колонії в Алчевську. Здавалося б, що стаття за гомосексуалізм не давала йому шансів на виживання, проте Параджанов мав неабиякий авторитет у в'язниці. Завдяки старанням багатьох організацій та відомих людей 30 грудня 1977 року режисера звільнили.

Я вірменин, який народився у Тбілісі й сидів у російській в'язниці за український націоналізм,
- казав Сергій Йосипович.

Оскільки Сергію заборонили жити в Україні, то він переїхав у Тбілісі. Проте переслідування з боку радянських репресивних органів продовжувалися і через ідеологічну цензуру не вийшли такі фільми, як "Intermezzo" "Київські фрески", "Ікар", "Сповідь".

Останні роки життя кіномитця

Чи не найбільшою трагедією для Параджанова стала смерть його сестри Ганни. Він своїми руками створив надзвичайно красиве вбрання для труни.

Вже за декілька місяців після цього у режисера виявили рак легенів. Операцію з видалення цього органу провели у Москві. Проте вона не допомогла і стан митця лише погіршувався.

Всі знають, що у мене три батьківщини. Я народився в Грузії, працював в Україні і збираюся вмирати у Вірменії,
- казав Параджанов в одному з інтерв'ю.

17 липня 1990 року він приїхав до Єревану. А через три дні видатний діяч культури пішов із життя.

Підбірка найкращих фільмів Сергія Параджанова

"Молдавська казка" (1951);

"Андрієш" (1954);

"62": "Наталія Ужвій", "Думка", "Золоті руки" (1954);

"Перший парубок" (1958);

"Українська рапсодія" (1961);

"Квітка на камені" (1962);

"Тіні забутих предків" (1964);

"Київські фрески" (1966);

"Діти Комітасу" (1968);

"Колір граната" (1969);

"Акоп Овнатанян" (1969);

"Легенда про Сурамську фортецю" (1984);

"Арабески на тему Піросмані" (1986);

"Ашик-Керіб" (1988);

"Сповідь" (1990, не закінчено, оригінальний негатив включено до фільму "Параджанов. Остання весна").

# data[].attributes.attachment_link.title
Роковини смерті Сергія Параджанова: біографія та фільмографія творця українського кіно

# data[].attributes.attachment_link.description
Один із творців українського кіномистецтва, вірменин за походженням Сергій Параджанов помер 30 років тому. Геній пішов з життя 20 липня 1990 року в Єревані. Світову славу він здобув завдяки екранізації повісті Михайла Коцюбинського "Тіні забутих предків". У роковини смерті видатного режисера журналісти LifeStyle 24 підготували для вас його біографію та фільмографію.

# data[].attributes.headline
Севостьянов Богдан 

# data[].attributes.subject
Севостьянов Богдан 

# data[].attributes.attachment_link.title
Поет, драматург і голова Народного Руху: яким українці запам'ятають Івана Драча

# data[].attributes.headline
Фесенко Анастасія

# data[].attributes.subject
Фесенко Анастасія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1938, 6 січня - у селі Рахнівка на Вінниччині народився Василь Стус. Поет рідкісного таланту, який обрав долю борця. Із 47-ми років життя 13 провів у радянських слідчих ізоляторах, карцерах, камерах-одиночках, мордовських таборах, на Колимі, на каторжній роботі в шахті.
Василь Стус. Фото: www.radiosvoboda.org
Його позбавляли побачень з рідними, вилучали вірші, листи й рукописи, знущалися фізично й намагалися знищити морально. "То був чоловік, який говорив і писав за будь-яких обставин ясно, як перед Богом, і платив за це життям", - писав про нього Євген Сверстюк. Тому значення Василя Стуса більше, аніж талановитого поета, публіциста, перекладача й літературознавця. Він був і залишається "голосом сумління у світі розхитаних і розмитих понять честі, правди, порядності".
Факти з життя Василя Стуса.
Був наймолодшою четвертою дитиною в родині.

Коли Василю було три роки, батьки перевезли його до міста Сталіно (нині Донецьк).

Василь Стус добре вчився і закінчив школу із медаллю у 16 років. Одразу поїхав до Києва подавати документи на журналістику. Однак йому відмовили, бо виявився "занадто малим" за віком.

На факультет української філології педагогічного інституту у Сталіно його зарахували без вступних іспитів. Шкільна медаль давала таку пільгу.

Самотужки вивчив латину. Добре знав німецьку мову. Читав Гейне в оригіналі. В університеті на заняттях з німецької перекладав без словника. А відповідав завжди виключно українською.

Багато читав і більшість вільного часу проводив у бібліотеці. Згодом деякі викладачі почали давати йому твори раннього Павла Тичини, Максима Рильського та заборонених авторів Розстріляного відродження.

1959-го року "Літературна газета" надрукувала перші вірші Василя Стуса, передмову до яких написав Андрій Малишко.

З 1961-го року викладав українську мову в одній зі шкіл Горлівки.
Донецький клуб літераторів. Другий ліворуч Василь Стус. Фото: www.5.ua
Стусу пропонували вступити до партії, що допомогло б йому зробити кар'єру, стати директором школи. Але він відмовився і 1963-го року вступив до аспірантури Інституту літератури АН УРСР у Києві. Тут він познайомився із шістдесятниками Іваном Світличним, Михайлиною Коцюбинською та увійшов до Клубу творчої молоді.

4 вересня 1965-го року в Києві мала відбутися прем'єра фільму Сергія Параджанова "Тіні забутих предків". Напередодні цієї події Україною прокотилася хвиля арештів творчої молоді. На показ фільму прийшла столична інтелігенція, серед якої був Василь Стус. "Василь піднявся...крикнув, що всі, хто протестує проти арештів, встаньте. Кілька спочатку людей піднялися, потім більше, потім більше. Але не всі...", - так згадує той день Іван Дзюба.

За цей вчинок Стуса виключили з аспірантури. Після чого поетові довелося працювати на різних роботах чорноробом.

На похороні Алли Горської у грудні 1970-го Василь Стус сказав, що вбивство художниці замовила влада. Стус знав про присутність агентів КГБ під час поховання, які пильно стежили і фіксували усе, що відбувається.

Стус не міг миритися з політикою радянської влади щодо посилення ідеологічного тиску та репресій проти дисидентів. У 1968-му році він був одним із підписантів "Листа 139-ти", адресованого Генсеку ЦК КПРС Леоніду Брежнєву та першому секретареві КПУ Миколі Підгорному. У листі українська інтелігенція вимагала припинити незаконні політичні арешти та утиски інакомислячих.

Василь Стус направляв відкриті листи до Спілки письменників та центральних партійних органів, в яких критикував тоталітарну радянську систему, спрямовану на порушення та знищення прав і свобод людини в СРСР.

Його поезії друкують у самвидаві або за кордоном. Збірка "Зимові дерева" побачила світ у Брюсселі.

1979-го року увійшов до Української Гельсінської групи.
Святкування Різдва у Садовських. Стоять ліворуч: Любомира Попадюк, Василь Стус, Олена Антонів, Ірина Калинець, Марія й Ганна Садовські, Михайло Горинь; сидять - Стефанія Шабатура ("циган"), Мар'ян Гатало, Олександр Кузьменко. 1972. Львів. Фото: www.istpravda.com.ua
Двічі відбував покарання в таборах. У 1976-му році, відбуваючи перше покарання написав відмову від радянського громадянства: "...Бути радянським громадянином - значить бути рабом...".

Часто потрапляв до карцеру. Оголошував голодування на знак протесту проти жорстокого поводження з ув'язненими.

Після другого арешту адвокатом Василя Стуса було призначено Віктора Медведчука, який без згоди на те обвинуваченого на судовому засіданні визнав його "провину". Це зафіксовано в "Хронике текущих событий" (Самвидав, Москва. - 1980. - № 58).

Євген Сверстюк згадує: "Коли Стус зустрівся з призначеним йому адвокатом, то відразу відчув, що Медведчук є людиною комсомольського агресивного типу, що він його не захищає, не хоче його розуміти і, власне, не цікавиться його справою. І Василь відмовився від цього адвоката". Але цієї відмови суд не прийняв. Тоді Стуса засудили до 10 років примусових робіт і 5 років заслання.

12 жовтня 1980-го року академік Андрій Сахаров звернувся до учасників Мадридської наради для перевірки Гельсінських угод: "1980 рік в нашій країні ознаменувався багатьма несправедливими вироками. Але навіть на цьому тлі вирок українському поетові Василю Стусу вражає своєю жорстокістю...життя людини безповоротно ламають, що стає платою за порядність, нонконформізм, за вірність своєму "я". Вирок Стусові - сором радянській репресивній системі...".

10 січня 1983-го року Василя Стуса покарано роком камери-одиночки зі зниженням норми харчування за те, що в самвидаві вийшли його нотатки "З таборового зошита".

Наприкінці серпня 1985-го року Василя Стуса покарали карцером за те, що він, читаючи книгу в камері обперся рукою об нари. На знак протесту він оголосив сухе голодування, а в ніч з 3 на 4 вересня помер. Сталося це в таборі біля села Кучино Пермського краю. Дружині заборонили похоронити Стуса в Україні. Лише після завершення терміну ув'язнення, у 1989-му році рідні змогли перевезти його прах на Батьківщину.

Табірні наглядачі знищили рукопис із 300 віршами.

Василь Стус став лауреатом Міжнародної літературної премії "Amnesty International".

# data[].attributes.attachment_link.title
1938, народився поет і дисидент Василь Стус.

# data[].attributes.attachment_link.description
1938, 6 січня - у селі Рахнівка на Вінниччині народився Василь Стус. Поет рідкісного таланту, який обрав долю борця. Із 47-ми років життя 13 провів...

# data[].attributes.headline
Алла Горська

# data[].attributes.subject
Алла Горська

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=7vxmtDLVapg

# data[].attributes.headline
Іван Світличний 

# data[].attributes.subject
Іван Світличний 

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Світличний: невідоме з історії

# data[].attributes.headline
Левко Лук'яненко

# data[].attributes.subject
Левко Лук'яненко

# data[].attributes.body
https://youtu.be/_T-V3MDKo6M?si=npz3yl96Elic5PRk

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1928, 24 серпня в селі Хрипівка Чернігівської області народився Левко Лук'яненко - дисидент, один із співзасновників Української гельсінської групи, народний депутат Верховної Ради чотирьох скликань, автор "Акту проголошення незалежності України", Герой України.

Народився в селянській родині. Пережив Голодомор дякуючи батьку, який закопав мішок картоплі під стежкою.

15-річним наприкінці 1944 р., його мобілізували на фронт, бо він так і не зміг довести, що народився у 1928 р. Пройшов Австрію, служив у Грузії та Закавказзі, аж до 1953 р. Вступив у комсомол, в партію, закінчив юридичний факультет престижного Московського університету.

Він міг зробити блискучу партійну кар'єру. Натомість Левко Лук'яненко обирає шлях свідомої боротьби за справедливість. На Львівщині, куди його направляють "на партійну роботу" він створює опозиційну до радянської влади Українську робітничо-селянську спілку, яка виступає за конституційне відокремлення України від СРСР.

У січні 1961 р. Левка Лук'яненка засудили до розстрілу "за антирадянську агітацію та пропаганду". 72 доби він провів у камері смертників, доки не дізнався, що його вирок замінено 15-ма роками ув'язнення в таборі суворого режиму у мордовських таборах.

Після звільнення у 1976 р. головою поринає в боротьбу. Він стає одним із засновників Української Гельсінської групи, формальним завданням якої було "виявляння фактів порушення прав людини та інформування про це радянський уряд та інші 34 країни-підписанти". А насправді УГГ стало потужним механізмом донесення правди про ситуацію з правами людини на теренах СРСР і підтримки дисидентського руху.

Як наслідок - новий арешт і нове заслання. Доля його зводить з багатьма дисидентами. Зокрема, він стає свідком останніх днів Василя Стуса.

У 1988 р. виходить на свободу і знову опиняється у вирі боротьби. У березні 1990 р. стає народним депутатом Верховної Ради, а 24 серпня 1991 р. - одним із співавторів "Акту проголошення незалежності України". Тоді ж, у 1991 р., балотується в Президенти України, використовуючи свій статус для агітації за підтримання незалежності України на майбутньому референдумі. На виборах посідає третє місце.

Засновник Української республіканської партії. З 1992 р. - Надзвичайний і Повноважний посол України в Канаді. Пізніше повернувся в українську політику - спочатку перемігши у Нововолинському в/о № 68, пізніше (двічі) у списку партії "Батьківщина".

В останні дні, попри поважний вік, Левко Лук'яненко брав активну участь у житті держави. Від початку російсько-української війни він регулярно їздив на передову до наших захисників, підтримував "Рух нових сил" Саакашвілі.

Помер 7 липня 2018 р., не доживши півтора місяці до свого 90-річчя. Похований на Байковому кладовищі.

Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl+Enter.
НА ГОЛОВНУ

# data[].attributes.attachment_link.title
День в історії - народився дисидент Левко Лук'яненко

# data[].attributes.attachment_link.description
1928, 24 серпня в селі Хрипівка Чернігівської області народився Левко Лук'яненко - дисидент, один із співзасновників Української гельсінської групи, народний депутат Верховної Ради чотирьох скликань, автор "Акту проголошення незалежності України", Герой України. Народився в селянській родині. Пережив Голодомор дякуючи батьку, який закопав мішок картоплі під стежкою.

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко - видатна українська поетеса, публіцистка, перекладачка, громадська діячка та героїня дисидентського руху в Україні

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко - видатна українська поетеса, публіцистка, перекладачка, громадська діячка та героїня дисидентського руху в Україні