# data[].attributes.headline
Козацька зброя

# data[].attributes.subject
Козацька зброя

# data[].attributes.body
Уважно роздивись зображення козацької зброї та з'єднай з їхніми назвами. Скористайся, за потреби, підказкою (кружечок з літерою і).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Полтавець

# data[].attributes.attachment_link.title
Зброя козака

# data[].attributes.attachment_link.description
Уважно роздивись зображення козацької зброї та з'єднай з їхніми назвами. Скористайся, за потреби, підказкою (кружечок з літерою і).

# data[].attributes.headline
Пазли "Козаки 2."

# data[].attributes.subject
Пазли "Козаки 2."

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полтавець с.в.

# data[].attributes.headline
Пазли "Козацька сила"

# data[].attributes.subject
Пазли "Козацька сила"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полтавець с.в.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацька сила - jigsaw puzzle (54 pieces)

# data[].attributes.headline
Пазли "Козаки"

# data[].attributes.subject
Пазли "Козаки"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
полтавець с.в.

# data[].attributes.headline
5 цікавих легенд про українських козаків

# data[].attributes.subject
5 цікавих легенд про українських козаків

# data[].attributes.headline
Казки про козаків

# data[].attributes.subject
Казки про козаків

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На острові Хортиця, на славній Січі Запорізькій, жив в Корсунському курені козак Степан. Не простий козак був. Хоча, може і простий. Долю козацьку мав, як і всі. Змалечку січового життя зазнав, джурою вибув, y боях і походах кров проливав, козацьку кашу їдав, звичаї козацькі знав і шанував. Степ батьком величав, а Січ- матір'ю. Коня свого вороного братом кликав, а шаблю-домаху - сестрою рідною. A тому непростий козак був, що двома шаблями одночасно рубався. Дві гострющі криві шаблі-близнючки із дамаської тонкої сталі у нього були. Не так як всі, не на поясі, а за плечима їх носив. Так щоб руків'я із-за плеч виглядали. Як вскочить у гущавину ворогів, як вихопить з-поза спини своїх "сестричок", як закрутить ними - то панцирі і щити навколо розсічені літають.

Як йде козак через бойовисько, то за ним вулиця розчищена серед ворогів лишається. А вже в ту вулицю братчики січові із списами і мушкетами вливаються- військо вороже навпіл розсікають і по частинах шматують. Так козак вертів своїми шаблюками з двох рук, що навіть кулі ворожі на половинки розсікав, і жодна до нього долетіти не могла. Дивувалися козаки такій вправності незвичайній і все допитувалися у Степана, як то йому така чудасія вдається. А Степан сміявся і відбріхувався, що колись ці шаблі у чорта в карти виграв. А чорт зі злості в ці шаблі душу Степанову закував. І тому в шаблях цих думки його живуть.

А що швидше думки буває? Ти тільки конем намірився до Києва їхати, а думка твоя вже там - в шинку на Подолі пиво п'є і до шинкарочки Оксани підморгує. Не було нічого швидшого за шаблі в руках Степанових. Отож за майстерність його бойову і назвали його на Січі Степаном Семируким. Добре Семирукому на світі велося. Але одного дня прискакав на Січ посланець від короля польського. Закликав король козаків рушати на допомогу війську християнському, що боронило фортецю Відень від нападу турецького. Сам османський візир Чорний Мустафа прийшов, щоб захопити Відень і всю Європу. Ніколи поразки Мустафа не знав, всі битви вигравав. І яничар своїх хоробрих з гарматами та іншого війська турецького сто п'ятдесят тисяч привів із собою!

А в австрійського цісаря вояків всього двадцять тисяч, та у короля польського двадцять сім, тож без козаків українських ніяк не обійтися. Ну, козакам до бою збиратися - тільки підперезатися. Помчали братчики січові на допомогу - Відень з біди визволяти. Ну і Семирукий попереду на коні своєму баскому. Під Краковом австрійські війська списами наїжачилися, перами павичевими і страусячими прикрасилися. Польські лицарі червоними плащами майорять і крилами гусарськими шелестять. А тут і козаки наспіли. Хоч і не в шовк вбрані, зате зброя блищить і чуби козацькі на вітрі в'ються.

І
Йшло, два козаки степом, надибали дерево й сіли в холодку. Один на бандурці пограває, а другий слухає.

Коли се один і каже:

- Ой, братіку, біда! Смерть іде! (А воно, бачите, в степу так здалека видно!).

- Ну, то що? - каже той.

- Та вона ж нас постинає! Тікаймо!

- Е ні, брате, не подоба козакам утікати! Та й спека он яка чортяча, не дуже то й підбіжиш! Будем уже сидіть. Раз мати на світ родила, раз і помирати!

- Чи так, то й так!

Сидять. Надійшла смерть та й каже:

- Оце й добре, що я вас, волоцюг, спіткала. Годі вам гуляти та розкошувати, у шовкових жупанах ходити та мед-вино пити, ось я вас із світа зжену, косою голови постинаю!

- Стинай, - каже один козак, - на те твоя сила й воля! Тільки дай мені, милостива пані, перед смертю люльки покурити!

- Ну,- каже смерть,- коли ти мене милостивою панею назвав, то вже кури собі!

Вийняв козак люльку та як закурив! А тютюн добрячий, міцний, - як пійшов од його дух та дим, то смерть аж набік одійшла.

- Оце,- каже,- який поганий дух! Як се ти таку погань куриш!

- Та що ж,- каже козак,- так мені сужено!

Як розійшовся дим та дух, смерть знов приступила:

- Ну,- каже,- покурив, тепер я вас обох постинаю!

- Стривай, милостива пані, дай і мені пільгу! - каже другий козак.- Дозволь мені перед смертю табаки понюхати!

- Нюхай, - каже, - та знай мою добрість.

Вийняв той козак ріжка, бере понюшку, а сам думає, як би йому призвести смерть, щоб вона понюхала!.. Нюхнув на один бік, нюхнув на другий, крекнув, бо табака була добре заправлена: там до неї було й чемериці, й тургуну, й перцю додано для моці, щоб у носі крутило.

- А що ж воно, добре? - пита смерть.

- Та як кому! - каже козак.

- Ану, дай спробувати! - просить смерть.

- На, милостива пані!

Як нюхнула смерть, як закрутить їй у носі, як чхне вона - аж косу впустила!

- Цур же йому,- каже,- яке погане! Ще поганіше, ніж той дим! І як се ти таке паскудство вживаєш?!

- Отак як бачиш! - каже козак.- Приймаю муку цілий вік, бо так уже мені пороблено чи наслано, Бог його зна! Мушу терпіти...

- А! - каже смерть, - коли так, не буду ж я вас косою стинати! То не штука - вмерти, а от ти чхай ще 50 літ!

Отаким чином і визволилися козаки від наглої смерті.

У Києві на Подолі,
На житнім торжку,
Там кляла нечиста сила
Доленьку гірку.
Надійшла лиха година,
Помінявся час,
Що уже козацькі діти
Не бояться нас.

Колись давно жив собі у Сабадаші старий козак Мехтод. Так собі добре жив, заможно. Мав гарну хату на дві половини, пасіку, сяке-таке господарство, коника, корову - одне слово, хазяїн на всю губу. Жив він на околиці села - якраз ото, де дорога повертає попід Гандреєву вербу та на Охматів над самісіньким лісом.

Добрий чоловік був Мехтод - жінку любив, коли-не-коли її слухав, до роботи не силував, а так, як сам працює з ранку до ночі, то й вона з ним.

Народився у них синочок. Назвали його Семеном, а за кумів узяли Віника і дядька Тимухтея. Підріс Семенко, батько його козацьких звичаїв навчив, у школу віддав, а як уже в колодочки вбився, то під горщика обстриг і на Січ відправив - до Бузівського куреня, та звелів, щоб кошового слухав.

От якось перед Різдвом жінка Мехтодові й каже:

- Агов, чоловіче, чи ж ти не знаєш, що у нас дрова скінчилися - уже нема й патичка, щоб у піч стромити?! Скоро кабанчика колоти, ковбаси шкварити, а ти і в вус не дмеш? Ану, до-ста на печі лежати - гайда до лісу по дрова!

Запряг Мехтод конячину у сани та й потяг по снігу до лісу. Заким дерево сухе вибирав, заким рубав його, заким на цурпалки його чепуляв, заким на сани складав - уже й посутеніло. Коли давай назад повертати, аж за ним і сліду немає - ні дороги, ні стежки: самі дерева стіною стоять.

Блукав, блукав Мехтод - біда, не може з лісу вийти. Уже й кінь притомився, уже й зовсім темно стало, та ще й віхола зірвалася. Стало Мехтодові лячно, а тут ще й вовки завили - доведеться пропадати. Ні рушниці, ні шаблі Мехтод з собою не взяв, а сокирою та пилкою від вовків не відбитися. Почав Мехтод коня поганяти, а той ледве дибає.

- Ой, - каже Мехтод, - коли б якийсь чорт мене звідси вивів, то, здається, все б за те віддав...

Тільки сказав - як тут-таки з-за сухого дуба вискакує чорт. Худий, рудий і рогатий.

- А що, - питає, - заблукав, козаче?

- Та заблукав, матері твоїй перековінька, - каже Мехтод.

- А як виведу тебе з лісу, то що даси? - питає чорт.

- Я б тобі, гемонському синові, гарних різок би дав, та біда змушує. Кажи, що хочеш.

- Віддай мені, Мехтоде, те, що в тебе дома з'явилося, поки тебе не було.

Замислився Мехтод, - добрий хазяїн все у своєму хазяйстві знає. Що ж там нового може за день з'явитися? Хіба у курки яйце знайшлося - так яйця не шкода.

- Добре, - каже Мехтод, - віддам.

- Гляди, - застерігає чорт, - пам'ятай своє слово. Я по обіцяне завтра прийду.

На цьому слові чортяка шатнувся, крутнувся, колесом прокотився і зник. І враз дорога з'явилася, і дерева розступилися, і сніг перестав падати.

Дивиться Мехтод - аж він із саньми все по колу кругом дуба їздив. То йому чортяка очі відводив. Подався Мехтод додому, а вдома жінка на воротях стоїть.

- Де ж ти, чоловіче, вештаєшся? Мерщій до хати! Радість у нас - синок із Січі на святки приїхав!

Мехтод так і обімлів. Це ж він рідного сина нечистому пообіцяв!

Син радіє, батька обіймає, гостинці дарує, а Мехтод світу білого не бачить, не знає, як і сказати про біду.

"А, - думає, - не скажу нічого - може, дасть Бог, усе обійдеться".

Повечеряли чим Бог послав, погасили каганець, та й спати полягали.

А вночі хтось під вікном шепоче:

- Мехтоде, а віддай-но, що обіцяв, бо горе буде!

Мехтод до вікна, а жінка каже:

- Лежи, чоловіче, чого підхопився?

- Таж хтось у вікно стукає, - відповідає Мехтод.

- То тобі ввижається - усе тихо! - заспокоює його жінка.

Нічого Мехтод їй не розповів і ліг спати. А на ранок до стайні - аж там кінь здох. Мовчить Мехтод цілий день, все думає, що його робити?

Знову вночі хтось під вікном гукає:

- Мехтоде, а віддай-но, що обіцяв, бо гірше буде!

- Жінко, чи ти щось чуєш? - питає Мехтод.

- Та ні, чоловіче, все тихо. А хіба що?

- Та так, вчувається.

Знову Мехтод їй нічого не розповідає. Зранку до хліва - аж корова здохла. Заплакав Мехтод - розповів, яка його біда спіткала.

- Що ж робити маємо? - бідкається.

- А що ж, - утішає його Семен, - ведіть мене, тату, до лісу - де ж це бачено, щоб козак та чорта злякався?

Надяг Семен шапку, взяв у кишеню люльку і папушу тютюну та й подався з батьком до лісу. А під дубом чортяка дожидається - зуби щербаті шкірить:

- А що, Мехтоде, таки привів сина? Ото як би ще й сьогодні тебе з сином не було, то уже на ранок і ти неживий був би!

Походив чортяка кругом Семена, подивився на нього з усіх боків.

- Гарного слугу матиму - каже.

А Семен у вуса сміється:

- Служити, то й служити. Але давай домовимося, що буду я у тебе доти, доки сам мене не виженеш, а за службу даси торбу червінців!

Зрадів чорт, кривенькі ручки потер:

- Оце, козаче, будеш у мене, допоки твого віку стане, а грошики мої цілі залишаться!

Усміхнувся й собі Семен, батька поцілував:

- Не журіться, тату, скоро вдома буду!

- Ну, веди вже, куди там хочеш!

Потяг чортяка Семена у дупло, що в старому дубі чорніє. А там драбина довжелезна аж під землю йде.

Спустилися вони до чорта у підземний світ. Дивиться Семен - небо червоне, в озерах вода чорна, дерева сухі і покручені, сіркою смердить - ну чисто як ото в Жашківській корчмі після злодійського ярмарку.

Веде чортяка до своєї хати, а хата вся облуплена, стріха дірява, тин поваляний - тільки чортенята бігають туди-сюди, як мишенята. А скільки їх там - чи сотня, чи дві, то тільки жінка чортова знає. А жінка у чорта таки непогана молодичка - на пічці кашу із кізяків варить та кописткою помішує.

- Оце, - каже чорт Семенові, - лишаю тебе тут. Я піду до людей біду робити, а ти дітей моїх глядітимеш. Та пильнуй добре, бо я скоро повернуся та подивлюся, як ти справляєшся.

Подався чорт нагору - треба ж йому до Різдва встигнути шкоди наробити чесним людям. Довго чортяка по всьому світу товкся, нарешті додому під землю заліз. Коли дивиться - що то за біда? - сидить козарлюга на горбочку та люлечку палить, а чортенята кругом нього як на муштрі шпацирують. Чистенькі, вмиті, під горщик обстрижені, ще й козацьких пісень співають та Семена паном сотником величають!

Чортяка аж запінився від злості:

- Що ж це ти наробив? Чого їх навчив?!

Що з них далі буде?! Не годен ти, козаче, чортових дітей доглядати, гайда до чорної роботи - дрова рубатимеш!

Посміявся Семен, та й подався по дрова.

Чекав, чекав чортяка, уже й пічка вихолола, а козака з дровами немає. Побіг чорт шукати Семена - аж той собі спить під кущиком.

- Чого це ти дрова не рубаєш? - репетує чорт.

- А того, що це не козацька робота, - каже Семен, - у нас для палива свої січові дрова є.

- А то ж які? - питає чорт.

- А ось які, - дістає Семен порохівницю.

- Так горять, що не загасиш!

- А даси? - питає чорт.

- Чом не дати доброму чоловікові? На, тримай.

Вхопив чорт порохівницю та й мерщій додому, пічку топити січовими дровами.

Іде Семен поволеньки позаду, коли чує - загриміло, задвигтіло, заревіло! Дивиться Семен - по небу червоному пічка летить та вогнем дише, а за нею казан із кізяками перекидається. Добре козацькі дрова бабахнули!

Приходить Семен до хати - чорт у сажі, чортиха у сажі, чортенята у сажі - геть усі замурзані.

Чорта аж тіпає від злості, а вигнати козака не може - грошей шкода.

- Ну, козаче, тепер тебе під нагляд жінці своїй лишаю, - каже чорт, - вона вже тобі байдикувати не дасть! А я тим часом ще по світу побігаю, капості людям пороблю!

Знов чортяка додому вертає - аж раптом голова засвербіла, та так, що несила терпіти! Мац-мац чорт за голову - що за біда - замість двох, та чотири роги виросло! Що це там козак з чортовою жінкою робить?!

Швиденько чорт - до дупла, до драбини, до хати - а хати і не пізнає! Біленька, чепурненька, синьою фарбою підмальована, свіжою соломою вкрита, новеньким тином обгороджена. А на дверях картинка намальована: козак Мамай чорта довбнею попід хвіст цідить!

Чорт - до хати, а його жінка на поріг не пускає.

- Ти, сякий-такий сину, чого сюди приперся?! Я триста років з тобою одружена, а такого щастя, як з козаком, не мала! Ось він - за день лад навів, а ти що вдома робиш? Ану геть з хати!

А козак сидить край столу, варенички наминає та у вуса сміється.

Бачить чорт, що непереливки - козак замість нього хазяйнує.

- А знаєш, Семене, - каже чорт, - мені уже наймита не треба, ішов би ти додому.

- Не піду, - каже козак, - мені й тут добре. Та й не заплатив ти мені за роботу.

- Заплачу, заплачу! - кричить чорт. - Тільки йди вже звідси, бо ти мені жити не даєш!

- Гаразд, - каже Семен, - давай торбу червінців та ще й коня з коровою віддавай.

Іде бідолашний чорт, тягне торбу червінців, на налигачі веде корову з конем. А Семен за ним суне, посвистує та приказує:

- Ото гарно погостював у чорта, шкода, що мало!

Притяг чортяка добро до Мехтодової хати, хотів був якусь капость вчинити, коли раптом дзвін як задзвонить!

- Ой лихо! - злякався чорт. - Уже Різдво надійшло, треба тікати!

Побіг чорт у ліс - дзвін за ним, чорт у корчі - дзвін за ним, чорту болото - дзвін за ним! Коли озирнувся, а то гемонський козарлюга йому до хвоста коров'ячого дзвоника вчепив.

Злазить чорт обідраний, брудний по драбині під землю - аж удома тільки жінка його сидить, а чортенят і близько немає!

А Семен поколядував вдома, розговівся, відпочив, та й знову на Січ подався. Їде верхи на коні, сміється та й співає:

Ще такого не було
У нашому лісі -
Чортенята всі із дому
На Січ подалися!
А хто чув, то передайте
Усьому народу,
Що не буде переводу Козацькому роду!

Про змія Каразама і козака Івана
Українська народна казка Чернігівщини

Давним-давно, коли ще річка наша була повноводною і водилася в ній чудо-риба та русалки, заселилися у нашім краї козаки. Люди ці були такі, що кращих й не знайдеш - стрункі, здорові, на лице красиві. Головним у них був хлопець Іван-богатир. Все в його руках горіло: хоч землю орав, хоч залізо кував, хоч за худобою доглядав.

Живуть козаки, діло роблять, нікого не чіпають, старшого слухають. Розбагатів наш край, розцвів. Не чули люди біди, що висіла над їхніми головами. А біда та звалася змієм з трьома головами. Чорний, страшний, злющий-презлющий, до того ще й лінивий. Змія того звали Каразамом. Умів він лиш їсти та пити. Підніметься одна голова, очі вилупить і тягне щось у рот. А потім друга.

Так опустів край у Каразама, бо нікому було робити на лінивого змія. Аж раз через річку угледів змій Івана з козаками. Ті саме сіно косили, рибу ловили, юшку варили. А пахло кругом! Від того запаху у змія аж у голові загуділо. І прийшла йому думка у голову: "А що як напасти на Івана з його козаками та взяти в полон? А після перемоги над ними примусити землю орати, сіяти, зерно молоти".

Як надумався, так і зробив. Звечора напав на Седнів, вогнем з пащі попалив сади, хати, а Івана в кам'яницю посадив. А що вже за радість Каразаму! Їсть, п'є, що хоче. Погарнішало кругом, птахи співають. Бачать козаки, що треба щось робити, бо нема гіршого, ніж неволя. Думали день, думали два, три і таки придумали. Вирішили зробити підкоп під річкою аж на луг Бєгацький. А там згадали, що в русалок є таке чар-зілля, що як його дати змієві, то ураз розірве поганця.

Почали вони копати. День копали, два копали, місяць. Уже й сили сєднівських козаків покидають. Аж ось у тунелі зірка засвітилася. Догадалися вони, що докопали до лугу. Вийшли знесилені на луг, впали на траву. А потім вернулися назад. Іван ішов попереду, бо йому треба було із змієм битися. Як побачив змій Івана, то із злості аж три пащі роззявив. Івану це на руку: раз - летить в пащу трава, два - в другу, а там і в третю. Почорнів тоді змій ще більше, дим повалив з очей. Став він надуватися. Дувся, дувся та як лопне! Тільки горби чорні і зосталися. З того часу і зветься один куток Седнева Каразамки. Чи то правда, чи ні - того не скажу. От вам і казка: слухайте і пам'ятайте.

Солтис-Смирнова Марія Петрівна

© Солтис-Смирнова Марія Петрівна

Зібралися якось козаки у похід проти турків. Збудували чи вісімдесят, а чи й сто чаєчок, повсідалися, веслами змахнули і - гайда! Пливуть, шаблі гострять, мушкетики заряджають, оповідки старих запорожців слухають та пісні співають.

Так і спустилися Дніпром аж до Кінбурзької коси, а вночі й у Чорне море вийшли. Тільки виправили курс на Кафу, як розігралася на морі буря. Завив вітер, закружляв поміж чайками, побігли по морю сиві хвилі із білими чупринами, побігли та й на чаєчки кинулися. Схопила кожна хвиля по чайці, угору підняла і міцно тримає, не випускає.

Не встигли козаки здивуватися, як випливають з глибин морських дивні риби. Луска в них червона, хвости сині, а над пащами вуса звисають - ну справжнісінькі тобі запорожці! Підпливають риби до головної чайки, якою отаман козацький правив, вклоняються низенько й чемно промовляють:

- Наш володар, цар морський, шле славним козакам своє вітання і запрошує до себе в гості когось із вас, на кого громада вкаже. Дуже бо йому лицар запорозький потрібен.

Ще раз вклоняються й відповіді чекають.

Розреготалися козаки: як так? Чужинський цар нам вказувати сміє? Не бувати цьому!

Отож відмовили вони тим рибам, ті й відпливли.

Тільки відпливли, аж почорніло море. Стали хвилі заввишки з гори високі, підняли чаєчки у небо, а між горами провалля відкрилися, а у тих проваллях вода, наче вар кипить. І випливли до козаків гади морські, незнані й невидані. Луска в них горить, золотом-сріблом переливається, а з пащі ікла гострі стирчать.

Підпливають гади до головної чайки, в якій отаман козацький рулем правив, вклоняються низенько і чемно промовляють:

- Наш володар, цар морський, шле славним козакам своє вітання і запрошує до себе в гості когось із вас, на кого громада вкаже. Дуже бо йому лицар запорозький потрібен.

Ще раз вклоняються й відповіді чекають.

Отаман в козаків розумний був, тож вирішив справу миром розв'язати. "Так і так, - рече, - не можемо віддамо душу християнську на погибель. Ви, гади морські, передайте його величності від усього війська нашого уклін і скажіть, що запорожці без бою товаришів на смерть не видають. От, якщо чимсь іншим, то ми його величності прислужитися готові".

Тільки він слова ті зронив, як гади морські у воду пірнули і зникли.

І одразу на небі сонце засяяло, стих вітер, хвилі почали меншати й, за декілька хвилин, опустили чайки долу. Одна біля одної поставили, наче на плацу у ряди вишикували. Тут заграли музики, заревли сурми і піднявся з глибин морських сам морський цар. Сидить цар на дельфіні, у правиці золотий тризубець, коралями та перлинами прикрашений, тримає, а лівою поводи натягує. За царем пливуть гади морські, незнані й невидані, за гадами - дивні риби з червоною лускою та синіми хвостами, а за військом риб'ячим - краб одноокий клішнями веслує, товариство наздоганяє.

Цар морський до чайок підплив, з козаками привітався і з проханням ввічливо звернувся. Пояснив, що потрібен йому на три роки розумний та досвідчений запорожець, щоб військом морським керувати, різних військових хитрощів солдат навчати. І обіцяє цар тому козаку, що піти до нього погодиться, три бажання виконати.

От, один молодий козак і погодився. "Нічого, - каже, - три роки - не тридцять. Прислужуся цареві, а попри те, і вам, друзякам, користь буде. Тільки ви, браття, передайте моїй матусі старенькій, щоб не тужила, а дівчині чорноокій, з червоними стрічками у довгих косах, щоб чекала".

І в повному спорядженні: на боку шабелька гостра, за чересом - пістолі, на плечі мушкет, у воду й шугонув. Риби його швиденько підхопили, до палацу морського царя доставили.

Заходить козак у пишні палати, а там цар на троні сидить.

- Здоров будь, - мовить, - козаче. Берись до діла, бо справа у мене важлива: треба нам з повелителем Білого моря воювати. Він, такий-сякий, медузин син, вкрав у мене рибу-голку. А то риба непроста. Кольнеш нею раз - одна риба з'явиться, кольнеш два - десять, кольнеш три - цілий табун.

- Згоден, - відповідає козак. - Тільки нехай Ваша величність віддасть мені у заставу щось, для морського царства важливе. Потребую запоруки, що три мої бажання насправді буде виконано.

Цар туди-сюди, а козак твердо своє править, договір скасувати погрожує. Довелося царю погодитися. Віддав він козакові печатку, якою листи запечатував, хустинку, шиту золотом, та срібну чарку. Взяв молодий козак заставу морського царя, у вузлик зав'язав, за пазуху сховав і до війська риб'ячого пішов.

Підійшов, а вони, наче на ярмарку, на купки порозбивалися та й розважаються: хто пісні співає, хто з друзями балачки балакає, а хто й люльку смокче (під водою, знане діло, вогонь не горить). Подивився на тих недолугих вояків, і як гримне:

- Ану, такі-сякі, смажені-парені, у лави шикуйсь!

Риби від жаху аж догоричерева попадали. Пішов поміж ними шепіт:

- Гетьман прийшов, гетьман!

Одразу виструнчились, славлять козака. Він одягнув риб у панцирі з мушель, озброїв списами з кораловими наконечниками та пушками, що стріляють морськими їжаками замість снарядів, і "Уперед!" скомандував. Марширують риб'ячі полки, а навздогін за товариством краб одноокий клішнями веслує.

Пішли на війну з повелителем Білого моря. Не день воюють, не два, а цілий рік. Урешті-решт перемогли його, рибу-голку забрали, до морського царя віднесли. Той радий-радісінький. "Перепочиньте трохи", - дозволяє.

А молодий козак засумував і просить дозволу у царя відправити риб дивних, у яких луска червона, хвости сині, а над пащами вуса звисають, щоб попливли вони до Таранського Рогу й дізналися: як матуся старенька, чи не тужить? Чи дівчина чорноока, з червоними стрічками у довгих косах, ще чекає?

Дав цар дозвіл. Попливли риби дивні, в яких луска червона, хвости сині, а над пащами вуса звисають. За три дні повернулися. Козак питає:

- Ну, що там у мене вдома? Як матуся? Як дівчина чорноока?

Відповідають риби:

- Живуть, хліб жують, квасом запивають та на тебе чекають.

Зрадів козак, а тут його до себе цар морський кличе. Каже, треба володаря Червоного моря воювати, бо він, бач, у морського царя улюбленого морського коника вкрав.

Вирушили полки на чолі з козаком до Червоного моря. Не день воюють, не два, а цілий рік. Урешті-решт перемогли, відвоювали морського коника, царю своєму повернули. Той аж на хвості підстрибнув, так зрадів. "Відпочинь, слуго вірний", - пропонує.

А козак сумує, не спиться йому, ось він і просить у царя дозволу, щоб відправити гадів морських, у яких луска золотом-сріблом переливається, а з пащі ікла гострі стирчать, щоб попливли вони до Таранського Рогу й дізналися: як матуся старенька, чи не тужить? Чи дівчина чорноока, з червоними стрічками у довгих косах, ще чекає?

Дав цар дозвіл. Попливли гади морські, у яких луска золотом-сріблом переливається, а з пащі ікла гострі стирчать, і за три дні повернулися. Козак питає:

- Ну, що там у мене вдома? Як матуся? Як дівчина чорноока?

Відповідають гади:

- Живі-здорові. Щодня хліб жують, квасом запивають та за тобою сумують.

Зітхнув козак, та робити нічого, треба знову до служби ставати, бо знову цар кличе, знову завдання дає: так і так, є у імператора Жовтого моря риба-меч. Як змахне та риба мечем-носом, так чужинські війська навпіл і рубає. Тож чи добром, чи силою треба ту рибу в імператора забрати та до царя доставити.

Вирушило риб'яче військо у похід, імператора Жовтого моря воювати. Не день воюють, не два, а цілий рік. Урешті-решт перемогли його. Забрали рибу-меч, несуть цареві.

Здається, радіти треба, а в молодого козака голова до дна морського клониться, серце у грудях ниє, сум душу ятрить. Підізвав він до себе краба одноокого і просить:

- Попливи, друже, до Таранського Рогу, де у маленькій хатці рідна матуся живе. Дізнайся, як вона, чи не тужить? А як дівчина чорноока, з червоними стрічками у довгих косах? Все чекає? Розкажи їм, що недовго вже мені царю морському служити залишилося.

Поплив краб одноокий до Таранського Рогу. За три дні повернувся і нарікає воїну:

- Ех, козаче, козаче, хіба не знав ти, що як у морі три роки пройшло, то на землі - тридцять пролетіло. Лежить твоя матуся хвора, от-от помре. А дівчина всі очі повиплакувала, чорні стрічки у коси заплела; а на твоє повернення вже й не сподівається.

Схопився козак за голову і - мерщій до царя. Віддав йому рибу-меч і на землю запросився. Цар козака умовляє у морі залишитись, а той не погоджується, три бажання виконати просить. Побачив цар, що не вдається козака на службі залишити і глаголить:

- За вірну службу дарую я тобі, козаче, печатку, якою листи запечатував, золотий черевик та срібну чарку, бо ж не прості вони, а чарівні. От приїдеш додому, налий у чарку води і дай матусі напитися. Вона й одужає. Хустинку, шиту золотом, дівчині подаруй. Вона й помолодіє. А печатку бережи, як мати дитину. Коли ж потрібно тобі буде у море Чорне вийти, дістань печатку і один раз до води доторкнися. Тоді море спокійним буде. Як торкнешся води двічі - здійметься буря. Знову один раз торкнешся - море заспокоїться.

Подякував козак цареві і додому поспішив. Цар йому ще трійку швидких осетрів подарував. Домчали осетри козака аж до рідного берега. Він їх на волю відпустив і до хати кинувся. Бачить, а матуся вже ледь дихає. Дістав козак срібну чарку, води в неї налив, дав матусі напитися. Та й одужала. А тут дівчина чорноока прибігла. Вона від сусідів дізналася, що її милий повернувся. Дивиться на козака і зрозуміти не може: чому він такий молодий? А він дістав хустинку, шиту золотом, і дівчині простягнув. Тільки вона її взяла, як одразу й помолоділа. Зраділа мати, обняла їх та до вінця й благословила.

Печатку ж морського царя козак отаману Коша Запорізького віддав, щоб завжди, коли запорожці воювати турків підуть, не топило б море чаєчки козачі, душі християнські не губило.

Та печатка і зараз десь є. Шукали її сміливці-шибайголови та поки що не знайшли. Я теж знайти печатку намагався, тільки мені той скарб дорогоцінний не дістався. Може тобі, мій любий друже, знайти печатку морського царя доведеться?

* Там була розташована турецька фортеця, збудована з метою перекрити козакам вихід до Чорного моря.

* Кафа - нині Феодосія (Крим).

* Таранський Ріг - нині Таромське. Розташоване на правому березі Дніпра, на західній околиці міста Дніпропетровськ. Містечко належало до Кодацької паланки Запоріжжя.

Як козак зі Змієм Гориничем подружився

Як козак коня у відьом відбив

Про важку козацьку долю пісень складено чимало. І жодної без одного милого - коня густогрівого, та шашки гостро не обходиться. Тому як кінь для козака - що брат молодший, а шашка - як дружина кохана! І моя казка про те ж.

Біг козак з полону турецького. Через гори балканські, через ліси карпатські, через поля хохляцьких. І встав на шляху його ліс - від землі до небес. Як не крути, а повз - не пройти! Козак плюнув, в ус дмухнув - і ломанувся напролом через бурелом. По дорозі лісовика зустрів, водяного проміж очей зазначив. Вже скільки він по частіше блукав, про те ніхто не знав. Може добу, може двоє! Так, нам справу яке? Все митарства станичники перераховувати - кінця казки не бачити!
Вночі темною безмісячну-беззоряної вийшов козарлюга на галявину. Бачить - багаття горять і навколо них тіні людські мигтять. Ступив він, було на галявину, та щось у грудях тьохнуло. Зупинився. Ніч-то незвичайна була - та сама в яку відьми на шабаш виходять! Придивився до тіней уважніше. Самі білі, а крізь них і вогонь, і ліс видать. Вогнища, немов живі, бігають і в зірку єврейську складаються. Нашому-то служивому - сам чорт не брат! Коли зустріне - або по п'ятаку відзначить, або хвіст на ковбасу пустить. Однак, цього разу без розвідки в бій не поліз.
Сховався станичник за ялинник, сидить спостерігає нероба. Вивели три тіні на узлісся коня вороного із золотою зіркою в лобі, з гривою сріблом струмує. У козака від захвату серце завмерло - ніколи такого красеня не бачив! Слідом за скакуном виповзла на галявину ще одна тінь - кульгава та крива на лівий бік. З-під капюшона локон сивий вибивається та ніс зморшкуватий стирчить. А в руках - тесак. Ну, чиста відьма!

Завели бідолаху вороного в середину погано зірки, ноги сплутали. І відьма стара поруч встала, щось під ніс забурмотіла. Заіржав кінь, заплакав, як дитя мале. Скинувся козак - невже при ньому душу безневинну згубила? Не бувати тому! І рвонувся вперед. Так скрегіт зубовний за спиною зупинив. Оглянувся - мати чесна! Це хто ж такий буде? Тільки по ведмедю-то і впізнав, що циган. Очима вугільними блищить, зубами, як пес ланцюгової скрипить. Теж не подобається, що коня ображають!
Козак з циганом по кінської лінії не інакше ріднею один одному доводяться. Одного переглядання вистачило, щоб до спільної думки прийти. Циган відразу що робити зметикував. Медведю щось на вухо шепнув, так під зад коліном підштовхнув. Мишка в рев, і на галявину - ловити головну бабусю. Ну, поки клишоногий тіні по галявині ганяв, козак з тилу і підібрався. Де вужем, де повоєм, а циган при ньому. Стало зрозуміло переможе багать, так пута коню перерізав без зайвих слів. Тут циган верхом скочив, під ребра чобітьми коняка штовхнув. Злетів бранець до небес і за кромкою лісу зник. А народ невідомий, аки біс, до козака за поясненнями поліз. Ну, станичник шашкою-то пограв - повага надав. Тіні руки до нього пазуристі тягнули, шипіли по-зміїному, гоготали по-качиному. А підібратися не могли - хрест натільний, так шашка гостра не давали.
Довго козак відмахувався. Відчуває - сили закінчуються. Так тут на його щастя півні заспівали - виявилося село поруч була. Тіні і розтанули, наче й не було їх. Впав козак на місці без сил. Тут би йому і кінець, та бог не дав. Циган його, бач, обдурити хотів - коня забрати і втридорога продати. Так вороною проти виступив. Вчений він став - бути обережним почав. Прискакав чудо-кінь, козаку шию підставив, на спину собі заповзти змусив. До людей станичники привіз, сам при ньому залишився - на знак подяки. Але козак, як в себе прийшов, коня чарівного на волю відпустив - не захотів людей обкрадати. Скакуни такі раз в тисячу років всьому світу на радість народжуються! Про них казки та пісні складають. Циган-то протестувати намагався, та шашки козацької злякався! Перебеседовал з ним все-таки козарлюга по-свійськи!
Як сил піднабрався, так в шлях далекий станичник подався. Поки до дому дошагал - не одну пару чобіт стоптав та темряву ворогів смерті зрадив. Правда, і добрих людей чимало на шляху його бувало.
А може, ще й не дійшов він до своєї станиці? Вугільної-ка в віконце - не по твоїй вулиці йде?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Полтавець

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки про козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
На острові Хортиця, на славній Січі Запорізькій, жив в Корсунському курені козак Степан. Не простий козак був. Хоча, може і простий. Долю козацьку мав, як і всі. Змалечку січового життя зазнав, джурою вибув, y боях і походах кров проливав, козацьку кашу їдав, звичаї козацькі знав і шанував. Степ батьком величав, а Січ- матір'ю.

# data[].attributes.headline
ЯК ІВАН СІРКО ЖЕР ВОРОГІВ УКРАЇНИ. 15 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.subject
ЯК ІВАН СІРКО ЖЕР ВОРОГІВ УКРАЇНИ. 15 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.body
«Ти — шайтан турецький, проклятого чорта брат і товариш і самого люципера секретар...», — цей знаменитий лист козаків турецькому султану поетично переказали Гійом Аполлінер і Степан Руданський, процес написання намалював Ілля Рєпін, а Дмитро Шостакович навіть поклав на музику!

Креативним продюсером легендарного листа запорожців правителю османів був не менш легендарний Іван Сірко ― найвідоміший козацький отаман усіх часів. Його переобирали аж 12 разів! Кажуть, він був характерником: умів ставати невидимим і відганяти від хворих смерть. А ще кажуть, що Іван народився з зубами, а Сірком став називатися, бо малим приручив вовка. Правда це чи ні, а ворогів Іван Сірко таки покусав добряче ― і став героєм не тільки казок і пісень, а й нової серії мультсеріалу «Книга-мандрівка. Україна»!

Чому «книга»? Бо серіал створено на основі бестселера «Книга-мандрівка. Україна», — а тепер його персонажі, історії та відкриття оживають в українському Youtube!

Героями й героїнями мультсеріалу є всесвітньо відомі українці й українки, пам’ятки та події, — на жаль, не завжди добре знані земляками.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книга-мандрівка. Україна

# data[].attributes.attachment_link.title
ЯК ІВАН СІРКО ЖЕР ВОРОГІВ УКРАЇНИ. 15 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.headline
ОСТАП СТУПКА про козаків-характерників. 5 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.subject
ОСТАП СТУПКА про козаків-характерників. 5 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.body
ОСТАП СТУПКА про козаків-характерників. 5 серія «Книга-мандрівка. Україна».

Поки світ, затамувавши подих, чекає на вихід нового «Відьмака» від Netflix, «Книга-мандрівка» підготувала українську відповідь китайському цигуну і йозі – історію про козаків, які вміли робити дивовижні хірургічні операції, гнути підкови голими руками, кулею гасити свічку та силою самого лише подиху вбивати ворога! Це характерники, які рятували, вражали своїми магічними вміннями і таємними знаннями задовго до появи Месників та Людей-Ікс. І робили це не в заекранному світі, а в реальному!

Якими ще вміннями вражали характерники, хто з відомих отаманів, вихований вовками, також входив до таємного ордену чаклунів та чи дійшли ці знання до наших днів? Про все це у новій серії «Книги-мандрівки», яка занурить у міфічний світ українського фентезі, що його населяють русалки, водяники, перевертні. А озвучили цю реально нереальну історію народний артист України Остап Ступка та блогер Матвей Котофей (Матвій Жарко)!

«Книга-мандрівка. Україна» — перший український мультсеріал, заснований на реальних подіях і нереальних пригодах.

Чому «книга»? Бо серіал створено на основі бестселера «Книга-мандрівка. Україна», — а тепер його персонажі, історії та відкриття оживають в українському Youtube!

Героями й героїнями мультсеріалу є всесвітньо відомі українці й українки, пам’ятки та події, — на жаль, не завжди добре знані земляками.

Знай більше — підписуйся на канал мультсеріалу «Книга-мандрівка. Україна» просто зараз!

Мультсеріал «Книга-мандрівка. Україна» створено креативним агентством Green Penguin за підтримки Українського культурного фонду.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книга-мандрівка. Україна

# data[].attributes.attachment_link.title
ОСТАП СТУПКА про козаків-характерників. 5 серія «Книга-мандрівка. Україна».

# data[].attributes.headline
Казки Лірника Сашка. Про зачарованого козака

# data[].attributes.subject
Казки Лірника Сашка. Про зачарованого козака

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Лірника Сашка. Про зачарованого козака

# data[].attributes.headline
Казка про козаків та хлібороба

# data[].attributes.subject
Казка про козаків та хлібороба

# data[].attributes.headline
Звичаї та традиції козаків 1

# data[].attributes.subject
Звичаї та традиції козаків 1

# data[].attributes.body
Відео створено з метою  розширення знань учнів про історію славного українського козацтва, виховання почуття патріотизму,  національної гідності та побратимства, популяризація надбань і традицій славних запорожців – оборонців рідної землі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Софіївська шкільна бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Звичаї та традиції козаків 1

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про ЗАПОРІЗЬКИХ КОЗАКІВ та могутніх ХАРАКТЕРНИКІВ

# data[].attributes.subject
Цікаві факти про ЗАПОРІЗЬКИХ КОЗАКІВ та могутніх ХАРАКТЕРНИКІВ

# data[].attributes.body
В цьому відео ви дізнаєтесь багато цікавого про ЗАПОРІЗЬКИХ КОЗАКІВ та трішки про магію характерників.
✨Традиції та звичаї справжніх козаків та вже сучасних українців.

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти про ЗАПОРІЗЬКИХ КОЗАКІВ та могутніх ХАРАКТЕРНИКІВ

# data[].attributes.headline
Дітям про козаків

# data[].attributes.subject
Дітям про козаків

# data[].attributes.body
Відеопрезентація., в якій розповідається в доступній формі дітям молодшого шкільного віку про  Запорізьких козаків

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Паливода

# data[].attributes.attachment_link.title
Дітям про козаків

# data[].attributes.headline
Один день з життя запорозького козака

# data[].attributes.subject
Один день з життя запорозького козака

# data[].attributes.body
В цьому відео ви дізнаєтесь:
1. Хто такі козаки та коли вони з'явились
2. Де вони мешкали та які стосунки мали з татарами
3. Що таке Запорозька Січ
4. Як жили запорозькі козаки
5. Яким було повсякденне життя запорожця

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
История здесь

# data[].attributes.attachment_link.title
Один день з життя запорозького козака

# data[].attributes.headline
Легенда "Козак Чорнобай"

# data[].attributes.subject
Легенда "Козак Чорнобай"

# data[].attributes.body
Ця легенда про славетних козаків, які обороняли наші землі від ворогів. Козаками ставали прості українські люди, які втікали від польсько-російського гніту. Поселялись вони на дніпровських порогах і ставили на кордонах залоги. Одна з таких залог була поставлена біля гирла Дніпра, отаманом у ній був козак  Чорнобрив. Його боялися турки і татари, називали Чорнобаєм.

Одного разу отаман дізнався, що недалеко від них стали табором турки, у яких сто возів з добром і сотні українських дівчат, яких вони тримають у полоні. Тож Чорнобрив наказав Гусаку визволити дівчат, а він буде його прикривати. На Покрову вночі піп Гусак з військом зненацька напали на турецьку сторожу, а Степан з Чорнобривом вдарили по табору з іншого боку. Так змогли козаки звільнити дівчат з полону. Але їм не було куди йти, адже турки спалили їхні домівки. У цей час, як відомо, жінкам не можна було жити разом з козаками, тому вони поселились біля них. Так жили козаки в залозі, а дівчата - у куренях. Піп часто помічав як козаки ночами кудись бігають. Гусак, поговоривши з Чорнобаєм та Степаном, вирішив, що треба закоханим дати благословення і скріпити шлюбом їхні долі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козак чорнобай -Легенди України

# data[].attributes.headline
Легенда "Характерник" 

# data[].attributes.subject
Легенда "Характерник" 

# data[].attributes.body
Наступна легенда є дуже страшною для козацьких ворогів!

Почалась вона тим, що гетьман зібрав усіх козаків на нараду. Виявилось, що кляті бусурмани взяли українців у полон, було вирішено їх визволяти. Щойно дали наказ всі в мить зібрались у дорогу. От усі  в зборі та хочуть  вирушати, як один з козаків згадав про Характерника Кравчину, якого досі не було.

Характерником був старенький дід і хоч він спізнився та ніхто слова докору йому не сказав. Прийшовши, Кравчина оглянув оком усіх молодців, витягнув зілля дивного і наказав на грудях хрест намалювати та вже після цього дозволив у похід піти.

Козаки дуже поспішали та врешті решт догнали бусурман, але невільники були самі та це виявилось пасткою... Підлі бусурмани зненацька захопили козаків і почали стріляти по них, що було далі і як козакам допоміг характерник,-  дивіться в цій серії!

# data[].attributes.attachment_link.title
Характерник - Легенди України

# data[].attributes.headline
Скарби запорожців - Легенди України

# data[].attributes.subject
Скарби запорожців - Легенди України

# data[].attributes.body
Кажуть, що на нашій землі заховано безліч скарбів і деякі з них не можуть віднайти віками, а деякі, знаючи де вони лежать не можуть забрати, бо охороняють їх духи. Довідавшись про це - четверо юнаків все ж вирішили податись на пошуки та успіхом це не увінчалось. Духи, які оберігали скарби запорожців розкидали впертих скарбошукачів....

Тоді вони вирішили прийти перед Великоднем, коли всі нечисті духи втрачають свої сили. Цього разу хлопцям пощастило більше, проте випробування на цьому не закінчились..

_____________________________________

З мультсеріалу «Легенди України», в якому понад 300 серій, які можна переглянути за посиланням:

https://cutt.ly/fgeCU5H

# data[].attributes.attachment_link.title
Скарби запорожців - Легенди України

# data[].attributes.headline
Дунайські козаки - Легенди України

# data[].attributes.subject
Дунайські козаки - Легенди України

# data[].attributes.body
Чарівний світ легенд цього разу заніс героїв в часи, коли українськими землями керував російський цар, а з півдня підпирав турок і все хотів на Росію війною піти..

Тоді домовились цар із султаном, якщо щомісяця туркам висилати по 10 чоловіків з кожного повіту то турки не заберуть царські землі. Звичайно, що царю було шкода віддавати росіян, то він віддавав українців...

Настав час одного чоловіка йти до турків. Сказав він своєму сину, що той залишається за старшого, щоб він матір беріг і годував сім'ю, а у відповідь син сказав, що не справиться і що він сам піде краще до турків.

10 чоловіків рушили до турків і вже підійшовши до Дунаю, як раптом вирішили оселитись біля річки, щоб не йти в неволю до турків. Через місяць дорогою надійшли ще 10 чоловіків і також оселились там, а через місяць ще 10 і ті також оселились там... Незабаром там зібралось вже тисячі чоловіків.

Султан написав листа царю: Де твої обіцяні люди? Як не буде — землі твої розорю! Цар йому відписує, що всі пішли й десь там є... Дізнався султан, де мешкають ті люди й наказав запросити делегацію до себе і перерізати їх, щоб решта зі страху самі прийшли. Коли українці прийшли до нього — наказав їм платити данину або він розгромить їх вщент і спитав за кого ті стоятимуть у разі війни. Вони відповіли, що за того на чиїй землі стоять за того і стоятимуть. Султан і заспокоївся, подумавши що вони стоять на його землі й служитимуть за нього, але не знав він, що ті хлопці на своїй землі стоять, як їм вдалось обхитрити султана дивіться в новій серії

# data[].attributes.attachment_link.title
Дунайські козаки - Легенди України

# data[].attributes.headline
Народна мудрість про козаків

# data[].attributes.subject
Народна мудрість про козаків

# data[].attributes.body
Перетягніть слова, утворивши з них прислів'я про козаків.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Створюйте кращі уроки швидше

# data[].attributes.attachment_link.title
Народна мудрість про козаків

# data[].attributes.attachment_link.description
Наведіть порядок - Перетягніть слова, розмістивши їх у реченні у правильному порядку.