# data[].attributes.body
Co to bylo?

Jak vzniká hedvábí, podle kterého je stezka pojmenována?

Na co se hedvábí používalo?

Jsi zeměpisec, tak vyznač kudy stezka vedla, nebo to pak ukaž online v prezentaci!

Alespoň přibližně :)

# data[].attributes.body
Zaměřte se na jídlo!

Co za typické plodiny se pěstuje dodnes v Číně?

Čínské zvyky u jídla, jsou tam nějaké odlišnosti od Evropské společnosti?

Kdo jí první?

Co se u stolu nesmí?

Proč se jí čínskými hůlkami?

Co se naopak oceňuje během stolování?

# data[].attributes.body
Čínský zvěrokruh

Proč zrovna zvěrokruh?

Čínský kalendář

Jeho vznik a zajímavé informace

Čínská bájná zvířata a jejich význam

Vyberte si minimálně jednu zajímavou potvoru a popište, čim je významná c čínské mytologii.... třeba draky!

# data[].attributes.body
Do skupiny dostanete jedno téma s otázkami.

Prostudujte si je podle bodů, snažte se na všechny nalézt odpověď a vytvořte plakát

Plakát, budete jako skupinka prezentovat v následující hodině!

Každý představí minimálně 1 věc z plakátu

Výsledný plakát nahrajete do příslušného sloupce, vaší skupiny s logickým pojmenováním (třída, jména)

KDE NAJDU NĚCO K TÉMATU?

Vpravo máte ZDROJNÍČEK + kdybyste chtěly, pro průzkum použijte učebnici dějepisu, nebo časopisy v zadní části učebny!

CO KDYŽ BUDEME CHTÍT NĚJAKÉ OBRÁZKY?

V pohodě, pošli nám je na mail, my je dojdeme vytisknout, abyste je mohli nalepit.

KOLIK NA TO MÁME ČASU?

Máte na to 35 minut

Takže čas kvapí, pracujte jako skupina, rozdělte si každý nějakou část a pojďte do toho!

Známkujeme to :)

# data[].attributes.body
Kdy vznikl a z čeho se PAPÍR  (ale klidně i ten prach, když si troufnete) vyráběl?

Jak se dostal do Evropy a přibližně kdy?

Na co byl původně střelný prach používán?

Došlo díky těmto dvěma vynálezům k nějakým proměnám ve společnosti? Pokud ano, tak k jakým?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mauzoleum prvního císaře dynastie Čchin ze 3. století př. n. l., známé také pod názvem Terakotová armáda (čínsky 兵馬俑, ping-ma-jung), patří mezi největší a nejbohatší mauzolea na celém světě. Hrobka s unikátní konstrukcí se nalézá poblíž čínského města Si-an v provincii Šen-si v místě nazvaném Lishan. Celková plocha areálu zabírá 56 km².

Průzkumy potvrdily, že součástí hrobky je pod zemí pohřbená armáda více než 8000 terakotových válečníků z období kolem roku 220 př. n. l. Sochy, původně barevné, jsou vyrobené z pálené hlíny.

Král Čeng, od roku 247 př. n. l. panovník západočínského státu Čchin postupně dobyl ostatní čínské státy, sjednotil tak zemi a roku 221 př. n. l. si uděll titul Čchin Š'-chuang-ti, První svrchovaný císař Čchinů.

Říši rozdělil na komandérie a okresy. Budoval silnice, zavedl jednotnou měnu, znaky písma (takzvané malé pečetní písmo) a sjednotil míry objemu a hmotnosti. Za účelem obrany země před nájezdy severních kmenů vybudoval dlouhou čínskou zeď.

Vládl autoritativně, v souladu s legistickou filozofií, pomocí přísných zákonů jejichž dodržování bylo nekompromisně vyžadováno. V zájmu upevnění jednoty říše, na radu svého prvního ministra Li S'a , zakázal soukromé držení historických a filozofických spisů.

Sám žil velice rozmařile, nechal vybudovat přepychový císařský palác a už během svého života počal s výstavbou své hrobky. Celá výstavba zabrala téměř 40 let, ani v době císařovy smrti roku 210 př. n. l. ještě nebyla zcela hotová.

Komory, v nichž je umístěna terakotová armáda, jsou součástí mnohem většího pohřebního komplexu. Do první poloviny 90. let byly zaznamenány nálezy z čchinského období na 57 kilometrech čtverečních plochy, radarový průzkum a archeologické nálezy v 21. století vymezily jeho plochu na přibližně 98 kilometrů čtverečních.

Po staletí byly v oblasti hory Li nalézány zbytky starověkých staveb, střešní tašky, cihly a kusy zdiva. Stavbu hrobky prvního císaře Čchin Š'-chuang-tiho popsal historik S'-ma Čchien ve své nejvýznamnější práci Zápisky historika, napsané století po dokončení hrobky. Práce začaly v roce 246 př. n. l. krátce poté, co Čchin Š'-chuang-ti (tedy ve věku 13 let) nastoupil na čchinský královský trůn; na výstavbě areálu pracovalo na 700 000 dělníků. Geograf Li Tao-jüan, který psal šest století po smrti prvního císaře, zaznamenal ve svém Komentáři ke knize o řekách ( Šuej-ťing ču), že hora Li byla oblíbeným místem kvůli své příznivé geologii „známá svými nefritovými doly, její severní strana byla bohatá na zlato a její jižní strana oplývá nádherným jadeitem, První císař, zlákán věhlasem tohoto místa, je vybral pro stavbu své hrobky." S'ma Čchien napsal, že byl pohřben ve skvostné pohřební komoře s cennými artefakty a úžasnými předměty. Podle jeho popisu bylo pomocí rtuti vymodelováno 100 tekoucích řek, strop nad nimi vyzdoben nebeskými tělesy, pod nimiž byla postavena krajina. V půdě mohyly byla prokázána vysoká kontaminace rtutí, což potvrzuje líčení S'ma Čchiena.

Císařova pohřební komora leží pod mohylou, původně vysokou 116 m, se základnou 486 (ve směru východ-západ) × 515 (ve směru sever-jih) metrů; do konce 20. století eroze snížila výšku mohyly na 76 m. Kolem mohyly leželo vnitřní a vnější město, obě obehnaná hradbami. Hradby vnitřního města objímaly prostor 1355×580 metrů (s delší osou v severojižním směru), vnější hradby 2165×940 metrů. Každá strana hradeb byla prolomena branou, nad níž byla věž, pouze severní strana vnitřního města měla brány dvě. Císařova mohyla leží v jižní části vnitřního města, severně od ní ležel Palác císařova ducha a další stavby. Zastavěno bylo i vnější město. Nadzemní stavby byly zničeny a hrobka vypleněna armádou protičchingského povstalce Siang Jüa v souvislosti s pádem říše Čchin.

Západně od císařovy mohyly v prostoru mezi vnější a vnitřní hradbou bylo objeveno 31 pohřebních jam ve třech řadách obsahujících rakve s modely ptáků, zvířat a cca 70 cm vysokými plastikami lidí. Zřejmě představovaly císařské sady a parky a jejich obsluhu.

Další objevená podzemní komora leží 350 metrů východně od hradeb. Obsahuje dva velké, původně malované bronzové modely vozu císaře, včetně také bronzových k vozu příslušejících koní (čtyřspřeží) a vozků. Sochy jsou zdobeny stříbrem a zlatem, vůz byl namalován na bílo, s obrazy draků, fénixů a oblaků. Vozy, koně i lidé jsou zhruba poloviční proti životní velikosti.

Objevení terakotové armády

Objekty v nichž je umístěna terakotová armáda, se nalézají na východ od Si-anu, a asi 50 km od čchinského hlavního města Sien-jangu, asi 1,5 km východně od císařovy mohyly u hory Li, nedaleko vesnice Lin-tchung. Armáda umístěná východně od hrobky ji tak chrání před nepřáteli, na východě totiž ležely všechny čínské státy dobyté Prvním císařem.

Terakotová armáda byla objevena 29. března 1974, když místní rolníci kopali studnu, narazili přitom na zlomky keramických plastik, bronzové spouště k samostřílům a bronzové hroty šípů. Nález ohlásili archeologům, kteří zahájili průzkum naleziště, o dva roky později kromě prvního a největšího podzemního objektu objevili další dvě podzemní komory a později čtvrtou a odhalili tak největší soubor keramických soch, který kdy byl v Číně objeven.

Podzemní prostory

Pro terakotovou armádu starověcí stavitelé vybudovali čtyři podzemní prostory. Leží v hloubce cca 7 metrů. Výška vnitřních prostor byla 3,2 - 3,8 metrů. Objekty byly dlážděné cihlami, s dřevěným stropem podepřeným velkými trámy a sloupky. Dřevěné stropy byly pokryty rákosovými rohožemi a vrstvami hlíny a poté zasypány hlínou, která po dokončení prací vytvořila vyvýšeninu o 2 až 3 metry nad úrovní okolního terénu.

První objekt je 230 metrů dlouhý (ve východozápadním směru) a široký 62 metrů o ploše 14 260 m². Obsahuje hlavní armádu o více než 6 000 vojácích, desítkách válečných vozů, přes 50 tisících zbraní. Vpředu prostoru stojí tři řady vojáků po 70 mužích, otočených tváří k východu. Za nimi následuje v jedenácti oddělených vydlážděných koridorech, širokých přes 3 metry, celkem 38 zástupů se stejnou orientací směrem k východu, pouze vojáci v obou krajních řadách jsou otočeni tváří do stran, na sever a na jih.

Druhá komora leží 20 metrů severně od východního konce první, zaujímá plochu celkem 6000 m². Má tvar obráceného písmene L o výšce 124 m (ve směru východ-západ) a šířce příčky L 98 m. Je v ní umístěno více než tisíc bojovníků, a sice 89 vozů a k nim 356 koní a 261 vozatajů; 116 koní a stejně jezdců; a 562 pěšáků. V centru komory stojí smíšená sestava vozů, pěchoty a jízdy, v jižní části válečné vozy, v severní jízdní oddíl a v severovýchodní jednotka lučištníků.

Třetí objekt leží 25 metrů severně od západního konce první komory. Má tvar nepravidelného U o největších rozměrech 17,6 × 21,4 m a rozkládá se na ploše 520 m². Je zřejmě velitelským stanovištěm armády, s 64 vojáky-strážci, vysokými důstojníky a jedním válečným vozem.

Čtvrtý objekt umístěný severně od středu první komory, mezi druhým a třetím objektem, je prázdný, zřejmě nedokončený.

Některé sochy v prvním a druhém objektu vykazují poškození ohněm, a také byly nalezeny pozůstatky spálených stropních krokví. To, společně s chybějícími zbraněmi, je považováno za důkaz v pramenech zmíněného rabování armádou Siang Jüa a následného vypálení místa, které zřejmě způsobilo zhroucení střechy a rozbití soch uvnitř. Terakotové figury, které jsou nyní vystavovány, byly obnoveny z fragmentů.

Bojovníci jsou vyrobeni z terakotové hlíny v mírně nadživotní velikosti, jsou vysocí 175-187 cm. Sochy dosahují váhy 100-300 kg. Jejich výzbroj byla pravá, vyrobená ze dřeva a bronzu, dřevěné části se ale nedochovaly. Přes vysoké množství soch se nenajdou dvě stejné - každá je unikátní, ale realistická, v přirozeném postoji s rysy a gesty charakteristickými pro hodnost a funkci vojáků, důstojníků a generálů.

Sochy byly vyráběny po částech. Dělníci nejdříve zhotovili podstavec cca 34×34×4 cm, na který přidělali chodidla. Na ně nasadili nohy (plné nebo i duté), přičemž povrch nahrubo modelovaných polotovarů překryli proužky hlíny z nichž vymodelovali oděv postav. Nohy poté nechali zaschnout. Poté k nim připevnili spodní díl trupu (po pás) a po zaschnutí zbytek trupu. Paže buď vytáhli z trupu jako jeho pokračování nebo je, již vytvarované, přitmelili. Ruce s prsty a hlavu vytvářeli vždy samostatně a přitmelili je k postavě. Povrchové detaily oděvu, rukou a tváře dotvarovávali ručně s velkou pečlivostí, soustředili se zejména na individuální výraz tváře a očí.

Analogickým způsobem sochaři vytvářeli sochy koní. Nejdříve plné nohy, které nesly celou váhu sochy, k niž připojovali jednotlivé díly trupu - břicho, boky a nakonec hřbet. Trup přitom zpevnili dřevěnými vzpěrami. Poté připevnili šíji a hlavu a ocas.

Hotové sochy pomalu vysušili a poté vypálili. Nakonec sochy pomalovali, barvy se zachovaly pouze zlomkovitě, zejména na sochách v objektu č. 2.

Turistům jsou dnes zpřístupněny všechny tři objekty, nad kterými byly postaveny zastřešující haly, tedy první a největší s terakotovými válečníky, a pak také druhá a třetí komora, které jsou stále z velké části neodkryté. Nižší turistickou atraktivitu těchto dvou komor vyrovnává několik zasklených vystavených soch lučištníka a důstojníků různých hodností, které si turisté mohou prohlédnout zblízka. Lze také zhlédnout videoprojekci o průběhu vykopávek.

Vzhledem k obrovskému historickému významu byla hrobka Prvního císaře v roce 1987 zařazena na seznam světového dědictví UNESCO. Chráněm je arál o rozloze 56,25 km².

Budoucnost armády je ale i po dvou tisících letech nejistá: průmyslem znečištěné ovzduší i vlhkost přinášená návštěvníky terakotové sochy narušuje a tak archeologové rozhodli o zasypání částí výkopů, aby byly sochy zachovány i pro další generace.

Jsou známy i další armády. Například menší armáda v hrobce císaře Ťing-ti.

Literatura

CLEMENTS, Jonathan. První čínský císař. Překlad Michal Ulvr. 1. vyd. Líbeznice: Víkend, 2010. 237 s. .

KOLEKTIV AUTORŮ. 100 divů Číny. Historie, kultura a přírodní krásy Říše středu. Čestlice: REBO, 2006. 208 s. .

MALINA, Jaroslav. První císař: tvůrce Číny a osmého divu světa. 1. vyd. Brno: Nadace Universitas Masarykiana, 1994. 344 + 48 (obrazové přílohy) s. .

PORTAL, Jane. The First Emperor: China's Terracotta Army. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2007. . (anglicky)

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Mauzoleum prvního císaře dynastie Čchin ze 3. století př. n. l., známé také pod názvem Terakotová armáda (čínsky 兵馬俑, ping-ma-jung), patří mezi největší a nejbohatší mauzolea na celém světě. Hrobka s unikátní konstrukcí se nalézá poblíž čínského města Si-an v provincii Šen-si v místě nazvaném Lishan. Celková plocha areálu zabírá 56 km².

# data[].attributes.body
Jak vzniká starověká Čína?

Kde konkrétně v Číně?

Proč?

Zaměřte se na čínskou společnost, jakým způsobem se vládne ve starověké Číně?

Vyberte jednoho pro vás zajímavého panovníka ze starověké Číny a napište krátce, proč jste si jej vybrali?

# data[].attributes.body
Podotázky:

Jak vzniklo čínské písmo?

Co všechno najdeš o čínštině? Je více verzí a jsou v ní rozdíly?

Má písmo nějaké nevýhody/výhody?

# data[].attributes.body
Co to byla "Terakotová" armáda?

Proč byla vytvořená?

Připomíná Ti to něco, z dějin, co jsme již probírali např. v jiné zemi?

Kdo jí nechal vystavit a proč?

Dochovala se nějaká její část?

Pokud ano, tak kde se nachází teď a kdo jí objevil?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
29.6.2020, 02:00 > Ostatní

Velká čínská zeď, nejdelší a nejmohutnější stavba světa, o které se dokonce dlouho chybně tvrdilo, že je viditelná z vesmíru. Co mohlo přinutit čínské vládce investovat tolik úsilí do vytvoření takto megalomanského projektu?

Základní stavba je dlouhá 2004 km, ovšem pokud vezmeme v potaz všechny odbočky, dostaneme se až na neuvěřitelných 8851 km. To je asi důvodem proč ji Číňáné nazývají výrazem

, který v překladu přeneseně znamená " Nekonečně dlouhá zeď". Svými úctyhodnými rozměry a historickým dosahem se tak Velká čínská zeď brzy zařadila na seznam památek UNESCO a také mezi novodobé divy světa.

Velkých zdí bylo ve skutečnosti několik a jejich stavba probíhala v několika etapách. První dochovaná zeď pochází ze 3. století př.n.l. a její zbytky můžeme nalézt výrazně severněji než leží současná nejznámější zeď. Jednotlivé čínské dynastie budovaly různě umístěné hradby na své severní hranici, protože právě odsud pravidelně útočily nomádské divoké kmeny.

Hlavní etapa budování, během které byla postavena většina toho co dnes označujeme Velkou čínskou zdí, probíhala mezi lety 1473 - 1620 během vlády dynastie Ming. Účelem zdi nebylo tak jako u Evropských pevností a městských hradeb bránit armádě armádě v dobití. Stavba nebyla konstruována aby odolala soustředěnému útoku a obléhání velké armády. V případě nebezpečí tohoto typu byla čínská říše schopna přesunout na bojiště svoji vlastní armádu protože početný nepřítel se nemohl pohybovat rychle. Hlavním smyslem této hradby bylo zamezit rychlým průnikům kočovných kmenů, které útočili na vesnice a města a po vyrabování se rychle stahovali zpět. Jedním z takových kmenů byli ve starověku pravděpodobně předchůdci známých Hunů, kteří později drancovali celou Evropu. Nešlo pouze o životy obyvatel žijících u hranic, ale také o ochranu Hedvábné stezky, důležité obchodní trasy. Hrozba patrně musela být velká a hlavně trvalá, pokud čínští vládci investovali obrovské množství financí do tak megalomanské stavby.

Fotografie Velké čínské zdi z roku 1907 Zdroj: wikipedia.org,
Herbert Ponting / Public domain

Mohutnost zdi se liší, ale ve svých maximech dosahuje až výšky 10 metrů a šířkou základny až 8 metrů. Uvnitř stavby jsou vytvořeny spojovací chodby pro snadný přesun vojáků a skladovací místnosti na zbraně nebo potraviny. Podobně jako u římských limes, například slavného Hadrianova valu, je každých několik set metrů umístěna strážní věž. Po celé délce Velké čínské zdi je takových věží více jak 25 tisíc. Věže sloužili v případě útoku jako signální stanice, které informovaly okolní posádky pomocí kouřových signálů. Obraná stanoviště byla také vybavena velice moderními zbraněmi jako opakovací kuše, nebo něčím, co by se dalo označit jako první verze granátů.

Jen težko bychom hledali majestátnější hrad, než je Krak des Chevaliers. Hrad působí, jako by právě vypadl z některého nejnovějšího filmu o křižáckých taženích. Pojďme se dozvědět více o jednom z nejikoničtější... celý článek

Při stavbě bylo užito staré ověřené metody, kdy se nejdříve vytvoří dřevěné bednění, které se plní hlínou. Tento základ stavby je poté obezděn. Materiál se samozřejmě v jednotlivých úsecích zdi liší, dle toho jaké suroviny byly v dané oblasti dostupné. Někde to mohou být pálené cihly, jinde žula nebo vápenec tak jako v části poblíž Pekingu. Dle legendy byl také do stavebního materiálu přimícháván velmi lepkavý druh rýže, který měl zajistit zvýšenou odolnost.

Původní nejstarší části zdi pravděpodobně stavěli otroci a váleční zajatci. V pozdější fázi za dynastie Ming již byla stavba vedena zcela jinak, dělníci byli profesionální vojáci nebo řemeslníci. Stavba tak obrovského rozměru si samozřejmě vybrala svoji daň i na lidských životech. Na podvýživu, nemoci i útoky nepřátel podle odhadů zemřely statisíce dělníků.

Velká čínská zeď plná turistů. Zdroj: wikipedia.org,
Ctny / CC BY-SA

Dnes již zeď samozřejmě nevypadá tak monumentálně jako v minulosti. Dlouhé úseky jsou zcela zborcené a nedostupné. Velké škody také způsobilo rozebírání zdi na stavební materiál k čemuž ve své době občany pobízel sám Mao Ce-tung. Bohužel i přes oficiální zákaz se to děje dodnes. Stav se zlepšil, až když si Čína uvědomila důležitost památky pro národní soudržnost a samozřejmě také pro turismus. Od té doby bylo mnoho úseků zrekonstruováno, zpřístupněno turistům a zapleveleno stánky se suvenýry, restauracemi a dalšími atrakcemi.

Mohlo by vás zajímat

# data[].attributes.attachment_link.description
29.6.2020, 02:00 > Ostatní Velká čínská zeď, nejdelší a nejmohutnější stavba světa, o které se dokonce dlouho chybně tvrdilo, že je viditelná z vesmíru. Co mohlo přinutit čínské vládce investovat tolik úsilí do vytvoření takto megalomanského projektu? Základní stavba je dlouhá 2004 km, ovšem pokud vezmeme v potaz všechny odbočky, dostaneme se až na neuvěřitelných 8851 km.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čínské znaky ( čínsky: 漢字, 汉字, pinyin: Hànzì, český přepis: Chan-c', japonsky: 漢字, korejsky: 한자) jsou písemná soustava, která je používána pro zápis čínských jazyků ( čínštiny, kantonštiny aj.), částečně japonštiny, příležitostně korejštiny a v minulosti též vietnamštiny.

Čínské písmo patří mezi starověká písma a jde o nejdéle soustavně používané písmo na světě. Existuje legenda o Cchang-ťieovi, která popisuje jeho vznik. Podle jedné verze této legendy byly čínské znaky vynalezeny, když Cchang-ťie (okolo roku 2650 př. n. l.), byrokrat za legendárního Žlutého císaře, na hoře Jang-sü (dnes v provincii Šan-si) lovil zvěř, když uviděl želvu, jejíž žíly přitáhly jeho pozornost. Inspirovala ho možná logika skrytá v těchto žílách a díky tomu se rozhodl studovat přírodu. Prozkoumal zvířata celého světa, krajiny světa i hvězdy na nebi a vynalezl první symbolický systém zvaný C' (字), jenž se stal prvním čínským písmem. Také se říká, že toho dne, když se znaky zrodily, čínský lid slyšel truchlení ďábla a viděl obilí padat z nebes jako déšť - to označovalo „druhý vznik světa".

V čínských znacích se neodráží výslovnost tak přímým způsobem, jako je tomu u latinky v případech mnoha jazyků. Velice zjednodušeně řečeno, téměř pro každý morfém (část slova) existuje zvláštní grafém (grafický prvek - znak, znaménko, značka).

Tento fakt samozřejmě značně ztěžuje výuku čtení a psaní jak u cizinců, tak u Číňanů, a je velkou brzdou gramotnosti: na rozdíl od evropských jazyků, kde počet znaků obvykle nepřesahuje 50, čínských znaků jsou tisíce. Obecně řečeno se v jedné době používá přibližně 5000-6000 znaků. Největší slovníky obsahují kolem 80 000 znaků, drtivá většina z nich se však dávno nepoužívá, případně se jedná o varianty (až 1/3).

Na druhou stranu jsou zde i nesporné výhody: v jazykově roztříštěné Číně se spousta vzájemně nesrozumitelných (byť příbuzných) jazyků a dialektů píše těmi samými čínskými znaky. Mluvčí kantonštiny se nedomluví s mluvčím standardní čínštiny, ale pokud jsou oba gramotní, mohou si psát. Z podobného důvodu také čínské televizní stanice vysílají filmy v čínském znění s čínskými titulky. V obdobné funkci jako lingua franca (zprostředkující jazyk) řadu staletí byla v Evropě užívána latina a nyní takto slouží celosvětově angličtina a v muslimských zemích arabština. Obdobnou funkci plní běžné moderní piktogramy - symboly, emotikony, dopravní značky, znázornění času hodinami, mezinárodně zavedené oborové znaky a zkratky, například měr a vah, matematické operátory a číslice, interpunkční znaky a také latinské názvosloví v biologii a lékařství.

Totéž platí i o srozumitelnosti dějinné. Historické varianty se sice liší, ale navazují na sebe a zachovávají si alespoň částečnou srozumitelnost.

V čínském písmu se nedělají mezery mezi slovy. Pojem slovo má v čínském prostředí jinou hodnotu: jedná se o koncept čistě jazykový, nikoli pravopisný. Ve znakovém zápisu je jedinou jednotkou menší než věta znak; ten ve výslovnosti odpovídá téměř vždy jedné slabice. Na významové úrovni to pak zpravidla bývá morfém, ačkoliv to zdaleka není univerzální pravidlo. Existuje řada znaků, které samy o sobě žádný význam nenesou a získávají jej až ve spojení se znakem jiným, existují také znaky, v nichž jsou obsaženy morfémy dva. Současná čínština již dávno není jazykem jednoslabičným, většina slov je dvojslabičná.

Vzhledem k tomu, že čínské písmo není písmem hláskovým, je poměrně obtížné v něm zachytit výslovnost cizích slov (např. osobních jmen a zeměpisných názvů). Výslovnost se musí napodobit pomocí slabik, které má k dispozici standardní čínština, a její fonetický systém se v tomto kontextu jeví jako velmi omezený podobně, jako např. česká soustava hlásek je velmi nedostatečná pro napodobení čínštiny. Pro zápis dotyčné posloupnosti slabik se pak vyberou vhodné znaky. Každé slabice sice v čínském písmu odpovídá mnoho různých znaků, některé znaky lze ale prohlásit za typické prostředky k fonetické transkripci cizích slov. Příklady:

加拿大 = Ťia-na-ta = „Kanada";

澳大利亚 = Ao-ta-li-ja = „Austrálie"; význam znaků přitom nedává smysl: „zátoka+velký+zisk+Asie".

I když se čínské znaky vyvinuly z obrázkového písma, kde každý znak opravdu vystihoval zjednodušenou podobu pojmu, který zapisoval, v současném písmu takových znaků zbyla jen hrstka (a i u nich je často obtížné původní obrázek rozpoznat).

Drtivá většina dnes používaných znaků se skládá ze dvou částí:

Existuje přes 500 různých determinativů. Někdy je determinativ zaměňován s tzv. radikálem. Radikály jsou prvky znaku, podle nichž jsou znaky řazeny ve slovníku, a díky dějinným okolnostem se velice často s determinativem kryje. Dnes však existuje mnoho případů, kdy je radikálem zcela jiná složka znaku než determinativ. Znaky se stejným determinativem obvykle vyjadřují příbuzné pojmy: například znaky pro řeku (河), jezero (湖), moře (海) i zátoku (灣) mají determinativ (který je zároveň radikálem), který vznikl zjednodušením znaku pro vodu (水). (Sám znak vody se do této skupiny také počítá, i když mu chybí fonetická složka.)

Fonetiku (fonetickou složku) tvoří jiný znak, jehož výslovnost je nebo někdy v minulosti byla nějakým způsobem blízká výslednému složenému znaku. Protože se však výslovnost vyvíjí a je v různých místech Číny dosti odlišná, v řadě případů je velmi obtížné fonetickou podobnost vysledovat.

Některé znaky tvořící fonetickou složku jsou dost složité a samy se skládají z dvou částí: radikálu a své fonetické složky.

Tradičně se znaky kladly do sloupce shora dolů poměrně těsně, sloupce se řadily zprava doleva s malým odstupem. V moderních textech je běžné totéž řazení jako v latince, tedy do řádků zleva doprava, řádky přibývají shora dolů.

Bez ohledu na složitost znaku se všechny grafické složky v jednom znaku musí vejít do čtverce o jednotné velikosti, jako by byly vpisovány do čtverečkovaného rastru.

Pro nalezení čínského znaku ve slovníku je potřeba umět rozpoznat dvě okolnosti:

tzv. radikál znaku, tj. základní jednoduchý znak, a

umět poznat, kolika tahy se znak píše - jednotlivé prvky, ze kterých se čínský znak skládá, mají jednotný počet tahů, kterými se mají psát.

Na začátku slovníku je tabulka radikálů, které jsou uspořádané podle počtu tahů. U každého radikálu je uveden seznam znaků s tímto radikálem, které slovník obsahuje; tyto znaky jsou uspořádány opět podle počtu tahů. Protože i znaků se stejným radikálem a počtem tahů může být hodně, bývá příslušná část tabulky nadepsaná čínskou číslovkou, vyjadřující počet tahů fonetické složky.

U každého znaku v tabulce radikálů je nakonec odkaz na příslušné heslo ve slovníku. I když by mohlo jít o číslo stránky, většinou je odkazem přepis výslovnosti znaku - hesla jsou totiž ve slovnících řazena ne podle počtu tahů, ale právě podle přepisu výslovnosti. U čínských slovníků vydaných v ČLR a kdekoli mimo Čínu se výslovnost zapisuje pomocí pchin-jinu. Na Tchaj-wanu stejnému účelu slouží starší čínská abeceda vymyšlená speciálně pro zápis výslovnosti, zvaná ču-jin fu-chao (též Bopomofo). Řazení podle pchin-jinu není stejné, jaké se používá v evropských jazycích píšících latinkou.

Ve snaze přiblížit písmo širším vrstvám obyvatelstva proběhla v ČLR ve druhé polovině 20. století postupná reforma, která řadu znaků zjednodušila. Kritici ovšem tvrdí, že se tím narušila informace o původu a příbuznosti jednotlivých znaků. Reformy však byly plánovány již od 20. let v souvislosti s velkou vlnou modernizace Číny (Májové hnutí 1919), a mimo to mnohem dalekosáhlejší reformy, které zastřely původní podoby znaků, jejich stavbu, etymologie i příbuznosti a oddělily průměrně gramotné Číňany od starší tradice, proběhly přibližně v letech 300-0 př. n. l. Původní znaky ilustrují úzké spojení mezi významy jednotlivých znaků a vírou prastarých Číňanů v nebesa.

Zjednodušené znaky jsou dnes standardem v ČLR (s výjimkou Hongkongu a Macaa) a v Singapuru. Na Tchaj-wanu se nadále používají tradiční znaky.

Zjednodušení nejvíce vynikne tam, kde byl zjednodušen radikál, a zásah se tudíž dotkl velké skupiny znaků (např. radikál ve slově jü - „jazyk": 語 → 语). Zjednodušeně lze říci, že dnes používané čínské znaky se dělí na tři skupiny:

zjednodušené znaky (mají protějšek mezi tradičními znaky)

tradiční znaky (v ČLR byly nahrazeny zjednodušeným protějškem)

znaky, které nebyly zjednodušovány, vypadají tedy v ČLR i na Tchaj-wanu stejně

Ve skutečnosti je situace složitější. Různé varianty téhož znaku existovaly dávno před vznikem ČLR, ke zjednodušování docházelo také, i když v podstatně menší míře. Např. znak tchaj ve slově Tchaj-wan má jednoduchou (台) a složitou (臺) variantu, přesto se i na Tchaj-wanu (tedy v doméně tradičních znaků) používá ta jednodušší.

Své vlastní reformy provedli i Japonci, takže i když lze spíše označit za tradiční znaky, např. znak pro studium ( čínsky süe, japonsky gaku) se v Japonsku shoduje s tvarem v ČLR (学), zatímco na Tchaj-wanu a v Hongkongu je složitější (學).

1. ROBERTSON, Matthew. Čínské znakové písmo - jak praví legenda [online]. theepochtimes.com (Velká Epocha) [cit. 2011-04-04]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2010-04-04.

2. Čínské znaky - téma [online]. theepochtimes.com (Velká Epocha) [cit. 2011-04-04]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2011-09-26.

# data[].attributes.attachment_link.description
Čínské znaky ( čínsky: 漢字, 汉字, pinyin: Hànzì, český přepis: Chan-c', japonsky: 漢字, korejsky: 한자) jsou písemná soustava, která je používána pro zápis čínských jazyků ( čínštiny, kantonštiny aj.), částečně japonštiny, příležitostně korejštiny a v minulosti též vietnamštiny. Čínské písmo patří mezi starověká písma a jde o nejdéle soustavně používané písmo na světě.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čínská rodina během mezigeneračního setkání.

Kultura jídla, stolování a určitá pravidla chování jsou neodmyslitelnou součástí čínské kultury a společnosti. Nicméně, v tomto směru se Čína od západních států výrazně liší, proto je dobré se před cestou do Číny informovat a seznámit se se základními pravidly, etiketou. Vyhneme se tak nepříjemnostem, faux pas a případně špatnému prvnímu dojmu. V případě, že budeme dodržovat správnou etiketu stolování, pomůže nám to nejen v rámci obchodních vztahů, ale i v navazování běžných vztahů s čínskými obyvateli.

Zasedací pořádek je v rámci kultury stolování jedním z nejdůležitějších aspektů. Na zasedací pořádek narazíme zpravidla v rámci společenských událostí, jako jsou svatby, oslavy apod. Je třeba mít na paměti, že při různých společenských příležitostech se hoduje jiným způsobem. Tudíž to bude rozdílné např. v rámci svatby a pohřbu. Na čínský zasedací pořádek má vliv systém čínské hierarchie. Je tedy důležité respektovat výše postavené, naše nadřízené či starší osoby. U čínského stolu vždy narazíme na místo pro „čestného hosta", kde sedí nejváženější host nebo osoba s nejvyšším společenským postavením. Je třeba mít na paměti, že nejdříve se posadí čestný host a poté opět dle hierarchie/věku všichni ostatní. Přijdeme-li na společenskou událost dříve, je dobré vyčkat s naším usazením na ostatní hosty. V případě, že sedíme u otočného stolu tzv. ‚‚Lazy Susan", se místo čestného hosta běžně nachází naproti vchodu či dveřím. Dle postavení/důležitosti se pak ostatní usazují po pravici/levici čestného hosta. Pokud se nacházíme na velké oslavě s mnoha stoly, stůl čestného hosta se vždy nachází co nejdále od vchodu či dveří.

Podávání čaje je zcela běžnou součástí návštěvy restaurace a obvykle se podává hned, jak se usadíte. Zatímco si vybíráte z menu, pije se čaj. Všimnout si můžeme postavení čajové konvice. Část pro nalévání by měla směřovat tam, kde nikdo nesedí. Nesmí ukazovat na hosta, neboť je to symbol vyhnanství a také toho, že host není vítán. Pokud nám někdo nalévá čaj a máme již dost, je dobré poklepat 2x/3x prsty na stůl. Tímto osobě poděkujeme a naznačíme, že již máme čaje dost.

Jídelní hůlky se v čínské společnosti používají již 4000 let a v průběhu let se zformovaly jak pravidla, tak i tabu při užívání jídelních hůlek. Jídelní hůlky bychom neměli zapichovat do misky s rýží, jelikož tento akt připomíná pohřby a uctívání předků. Dále bychom neměli hůlkami ťukat do nádobí, protože je to považováno za symbol žebrání o jídlo. Za neslušné se také považuje míchání jídla hůlkami, používání hůlky místo vidličky, ukazování hůlkami na lidi/ předměty či pokládání hůlek vertikálně do misky.

Jak již bylo zmíněno, v rámci hierarchie bychom měli vždy vyčkat a začít jíst až po starších, výše postavených hostech. To stejné platí v případě, že výše postavení hosté skončí s jídlem. V tomto případě bychom s jídlem měli skončit také. Pokud jsme hostitelem, jíme vždy až jako poslední. Sedíme-li u otočného stolu, je třeba dávat pozor, kdy stůl otočíme. Za neslušné se považuje otáčení, když si jiní hosté berou jídlo.

Pokud se jídlo ke strávníkům nosí postupně, či se podává specialita, jídlo nejprve putuje k čestnému hostu a poté se jídlo posílá podél hodinových ručiček k dalším strávníkům. Každý strávník má svou misku s rýží a do této misky vkládá maso, zeleninu apod. Při nabírání jídla je třeba brát ohled na ostatní a ze začátku ochutnat od všeho trochu . Zatímco v západních státech je běžné se při jídle naklánět nad talíř, v Číně misku držíme v ruce. Pokud bychom se nakláněli nad misku, je to považováno za velice neslušné chování. Při jídle je důležité si všímat ostatních hostů, nesledovat televizi, nekoukat do mobilu, zkrátka neprovádět při jídle jiné aktivity.Zdvořilým gestem je například doplňování misky starším/výše postaveným. Naopak, pokud starší osoba doplní misku nám, je dobré poděkovat. Při jídle bychom neměli hltat, dávat si příliš velká sousta, nemlaskat, žvýkat nahlas či vyplazovat/ukazovat při jídle jazyk. Co se týče vybírání kostí, k vybírání použijeme hůlky nebo ruce a kosti pokládáme na talíř na stole. Pokud bychom potřebovali kýchnout či zakašlat, je důležité si zakrýt ústa kapesníkem nebo ubrouskem a odvrátit se od stolu. Je jisté, že ne všechny pokrmy nám budou chutnat a i kdybychom měli nutkání jídlo vyplivnout či vyndat z úst, je to považováno za neslušné. V tomto případě bychom měli odejít od stolu a teprve poté jídlo vyplivnou. Mezi každým jídlem má host možnost použít párátko, nicméně při používání bychom si druhou rukou měli zakrýt ústa.

Konverzace

Pokud se nacházíme na obchodním setkání a součástí je večeře či oběd, nemůžeme při jídle očekávat diskuzi týkající se obchodu. Při jídle je pro čínské obyvatelstvo důležité budovat „Kuang-si". Je vhodné držet se nekontroverzních témat a být připraven odpovídat na osobní otázky typu věk, váš příjem či zdali jste svobodný/ženatý.

Po usazení obvykle následuje přípitek. Hostitel nejdříve připíjí na čestného hosta. Při přípitku s hostitelem či dalšími hosty je považováno za zdvořilé ťuknout skleničkou níže než je okraj skleničky. V průběhu akce není neobvyklé obcházet jednotlivé hosty a s každým si připít. Nemůžeme-li z určitého/osobního důvodu pít alkohol, je dobré informovat ostatní, abychom nechtěně neurazili. Dobrou výmluvou pro vyhnutí se alkoholu jsou zdravotní, náboženské důvody či řízení vozidla. Nicméně v rámci budování obchodních vztahů je dobré s sebou na večeři přivést osobu, která alkohol konzumovat bude, neurazíte tak své obchodní partnery. Rozhodneme-li se na oslavě alkohol konzumovat ale zároveň se nechceme hned opít, je dobré nedopíjet sklenici. Je to signál, že máte prozatím dost a hosté vám nebudou dolévat.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kultura jídla, stolování a určitá pravidla chování jsou neodmyslitelnou součástí čínské kultury a společnosti. Nicméně, v tomto směru se Čína od západních států výrazně liší, proto je dobré se před cestou do Číny informovat a seznámit se se základními pravidly, etiketou. Vyhneme se tak nepříjemnostem, faux pas a případně špatnému prvnímu dojmu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kdo je vlastně vynálezcem papíru? Jak se papír dostal do Evropy? Kdy se papír dostal do Čech? Odpovědi se dočtete v článku.

Papír, tak jak ho známe dnes, vznikl v prvním století v Číně. Ta byla tehdy velmi vyspělou kulturní zemí. Tato skutečnost vedla k potřebě a následně vytvoření písma. K tomu byla nutná vhodná psací látka. V literatuře se uvádí jako počátek papíru rok 105, kdy dvorní úředník Cchaj Lun oficiálně oznámil císaři, že byl vyroben první papír. Životopis Cchaj Luna byl ovšem sepsán až 300 let po jeho smrti. Není tak zcela jisté, že by byl přímým vynálezcem. Je samozřejmé, že na objevení postupu výroby se pracovalo již nějakou dobu a přesný letopočet není znám. Podobně jako jméno vynálezce.

Surovinou pro výrobu papíru mohly být v té době staré hadry, někde se píše o rybářských sítích, tedy vlastně o celulózových vláknech ( celulózová vlákna). Ta svojí povahou odpovídají technice zplstění za pomoci vody, což je pravděpodobnější, než někde uváděné použití vlákna bource. Rostlinná vlákna, která se zjemňovala tlučení m a rozemlívala kameny, byla vybírána jako jemná kaše z kádě na velmi jemnou bambusovou rohož, upevněnou na rámu, jež propouštěla vodu. Ta odtekla a vláknitý list byl sejmut, lisován a poté usušen.

Znalost výroby papíru se z Číny postupně rozšiřovala na východ, do Koreje a především do Japonska. Postupně také západním směrem prostřednictvím karavan. Ty vezly hedvábí přes pouště Gobi a Taklamakan až do Samarkandu. Arabové ho dále dopravili do blízkého Orientu (Bagdád, Damašek), Palestiny a Egypta. Z Egypta se šířila znalost výroby papíru severní Afrikou přes Maroko až do jižního Španělska, které bylo pod nadvládou Arabů. Zde se pak papír vyráběl zřejmě již od 11. století.

Umění výroby papíru se do Evropy dostalo pomocí lodního spojení z Egypta a také ze Svaté země ( Svatá země) v době křížových výprav do nynější Itálie. Tam byl vyráběn dle nejstarších dokladů od 12. století. V Evropě se bílé umění se zvyšováním rozvoje znalostí písma, písemných dokumentů a vzdělanosti (první univerzity) rychle ujalo. Papírenské manufaktury se postupně budovaly ve všech zemích od jihu a západu na sever Evropy.

V Čechách je výroba papíru písemně doložena od roku 1499. Pravděpodobně však existovala již mnohem dříve. Historici vycházejí z toho, že papír byl potřebný pro fungování Univerzity Karlovy v Praze a v době všeobecného rozkvětu království za císaře Karla IV. Univerzita Karlova byla založena v roce 1348.

Zdroje

1. D. HUNTER, D. Old Papermaking in China and Japan, Chillicote 1932.

2. ZUMAN, F. Papír - historie řemesla a výrobní techniky, papír a celulóza. 1983

3. Enciclopedia universa illustrada europeo-americana, díl XLI, str. 1092

4. RENKER, A. Das Buch vom Papier, str. 39, Lipsko 1934.

# data[].attributes.attachment_link.title
Historie výroby papíru - Cesta papíru z Číny do Čech | MeziStromy.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Kdo je vlastně vynálezcem papíru? Jak se papír dostal do Evropy? Kdy se papír dostal do Čech? Odpovědi se dočtete v článku. Papír, tak jak ho známe dnes, vznikl v prvním století v Číně. Ta byla tehdy velmi vyspělou kulturní zemí. Tato skutečnost vedla k potřebě a následně vytvoření písma.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Překonání takové vzdálenosti trvalo karavanám skoro tři roky a vyžadovalo jak fyzickou, tak psychickou odolnost, schopnost vyrovnat se s nepohodlím, s extrémními přírodními podmínkami a v neposlední řadě i s úředníky, zloději a podvodníky. Nepřipomíná vám to nástrahy i dnešního cestovatele? Inu, dva tisíce let jsou krátká doba.

Cesta, kterou putovaly tisíce lidí

Přestože v češtině se pro tuto obchodní trasu více vžil termín Hedvábná stezka, správnější označení by asi mělo znít Hedvábná cesta, protože jednotlivé karavany, které se po ní pohybovaly, čítaly obvykle stovky i tisíce lidí. Navíc také v ostatních jazycích se používají ekvivalenty slova „cesta" (něm. die Seidenstrasse, angl. Silk Road, rus. Шёлковый Путь, šp. la Ruta de la Seda).

Uvádí se, že jméno odvozené od hedvábí, hlavního obchodního artiklu, poprvé použil v 19. století německý baron Ferdinand von Richthofen - znělo právě „die Seidenstrasse" čili „Hedvábná cesta".

Hedvábí okouzlilo celý svět

Čína vždy sama sebe považovala za střed světa a svrchovaně pohlížela na své sousedy. Jediný důvod, proč nahlížet do svého barbarského okolí, vyvolávaly mongolské kmeny, které na ni ze severu nepřetržitě útočily. Čínský císař Wu-ti, druhý velký císař sjednocené Číny (dynastie Han), proto v roce 138 př. Kr. vyslal schopného Čang-Čchiena, aby navázal spojenectví s národem Jue-ši sídlícím až za Pamírem. Čang-Čchien po velikých útrapách k Jue-ši nakonec došel, nicméně spojenectví se mu navázat nepodařilo. Když se po mnoha letech vrátil, přinesl však císaři zajímavé informace o Západě, hlavně o výtečných koních ve Fergánské kotlině, pro které císař ihned poslal armádu.

Číňané pak s pomocí nových koní Mongoly porazili a ovládli a vojensky zabezpečili celou Tarimskou pánev, což umožnilo rozběhnutí obchodu s Fergánskou kotlinou. Do Číny se pak dováželi především koně a vzácný nefrit, naopak cizí obchodníky nesmírně zaujalo čínské hedvábí.

Tato skvostná látka tak poprvé opustila hranice Číny, kde se vyráběla asi od 3. tisíciletí př. Kr., a pomalu se šířila dál na západ. Přes Kušánskou říši ve Střední Asii a Parthskou na Blízkém východě se hedvábí dostalo až do rozpínající se Římské říše (1. st. n. l.). Kdokoliv hedvábí spatřil, chtěl ho mít za každou cenu. A tak se rozběhl mezi Čínou a Středomořím obchod po trase nazývané dnes Hedvábná stezka.

Ve 2. století n. l. si zmíněné velké mocnosti navzájem vytvořily diplomatická zastoupení a podílely se na zabezpečení celé trasy proti loupeživým kmenům a banditům. V této době se také hedvábí stalo v Římě symbolem luxusu a Římská říše byla vůbec největším odběratelem zboží z Východu. Utrácení zlata a dalších cenností za hedvábí prý tehdy vedlo téměř ke krachu Římské říše, na druhé straně Číně to přinášelo obrovské zisky.

První ránu kvetoucímu obchodu představovalo až vyzrazení technologie výroby hedvábí. Například od 6. století se produkovalo už i na řeckých ostrovech, byť nedosahovalo jedinečné čínské kvality.

Vzkvétají města Hedvábné stezky

Ve stejné době začali z oblasti Altaje migrovat přes Střední Asii na západ turkické národy, které se do obchodu po Hedvábné stezce zapojily jako překupníci a vůdci karavan (stejně jako dříve Parthové a Kušáni). Jejich poplatky a mýta ovšem zvyšovaly ceny zboží, takže se rozvíjela snaha západních obchodníků obchodovat s Východem po moři. Dokonce už za dob Římské říše vznikla námořní trasa mezi Rudým mořem a přístavem v dnešním Karáčí.

V 7. století dosáhla Hedvábná stezka jednoho ze svých vrcholů, než se na scéně objevili Arabové, kteří posíleni islámskou vírou dobyli celý Blízký východ, Střední Asii a společně s Turky porazili i Čínu. Uchvácení řady čínských vynálezů a technologií (např. výroby papíru) způsobilo tehdy Hedvábné stezce velkou ránu. Po stabilizaci Blízkého a Středního východu se významně pozvedla věda a kultura. Vzkvétala legendární středoasijská města jako Buchara, Urgenč nebo Merv, která se stala nejen obchodními ale i kulturními a náboženskými metropolemi celé Asie.

Mongolská vláda obchodu prospívá

Ve 13. století se z východu vyrojily mongolské kmeny sjednocené pod vedením Čingischána a při nejničivějším tažení všech dob dobyly na více než sto let jak Čínu, tak skoro celou Asii. Zastavily je až lesy východní Evropy. Mongolové věřili, že na Zemi smí existovat pouze jeden panovník, proto všechny nepoddajné konkurenty chán likvidoval ničivou silou.

Obchodu na Hedvábné stezce však sjednocení celého území pod jednu vládu prospělo. Padly hranice a cla, byly vybudovány řetězce karavanserájů a zlikvidováni loupežníci, takže Hedvábná stezka během tohoto období tzv. „Mongolského míru" zažila další období rozkvětu. Za nadvlády Mongolů se ke dvoru chána vydalo několik vyslanců papeže (např. Giovanni Carpini) a také bratři Polové, obchodníci z Benátek, kteří při své druhé cestě s sebou vzali i mladého Marca. Jeho knihu Milión snad není třeba představovat.

Obchod se přesouvá na moře

Po rozpadu mongolské říše ovládl koncem 14. století velkou část Asie Timur Veliký, dobyvatel sídlící v legendárním Samarkandu a krutý stejně jako jeho mongolští předci. Timurovy politické cíle však byly více než sporné, takže je často považován pouze za loupežníka. Vyplenění řady oblastí jeho rukou, společně s obsazením západní Asie Osmanskými Turky, znamenalo počátek konce Hedvábné stezky. Obchod kontrolovaný podnikavými Turky se stal nerentabilní. Ke konci přispěla i Čína, která se v 15. století svévolně uzavřela světu.

Asijští obchodníci situaci vyřešili přesunutím obchodu na moře, takže pevninská Hedvábná stezka mezi Středomořím a Dálným východem po zhruba 1600 letech své existence v podstatě zanikla. Obeplutím Afriky se na již zavedené námořní cesty nakonec napojili i Evropané, kteří tak nalezli dlouho hledanou novou cestu do Orientu. Vedlejším produktem jejich úsilí se navíc stalo objevení Ameriky.

Hlavní trasa Hedvábné stezky

I když o Hedvábné stezce hovoříme v jednotném čísle, jednalo se vlastně o mnoho cest prostupujících Asií. V této síti však lze vysledovat hlavní trasu, která Středomoří a Čínu spojovala. I tento hlavní tah ale nebyl naprosto fixní a občas se v průběhu staletí měnil podle hranic říší, politické situace, prosperity jednotlivých měst nebo přírodních vlivů.

Z přístavů východního pobřeží Středozemního moře, z Egypta a z Arábie se nejprve sbíhaly obchodní cesty do Palmyry (v dnešní Sýrii), jednoho z nejvýznamnějších měst Blízkého východu. Palmyra sloužila jako jakýsi dopravní uzel a představovala tak začátek Hedvábné stezky. Odtud se karavany vydávaly přes mezopotámský Babylon do Persie, kde se ve městě Rey (dnešní Teherán) připojovala cesta od černomořského přístavu Trabzon (v dnešním Turecku). Přes Nishapur pak Hedvábná stezka směřovala do mocného Mervu (v dnešním Turkmenistánu), kde se poprvé dělila na dvě důležité větve:

Severní (frekventovanější) větev nejprve překonávala středoasijské pouště Karakum a Kyzylkum přes legendární města-oázy Buchara a Samarkand (dnešní Uzbekistán), tehdejší střediska obchodu a vzdělanosti. Z Buchary také vedla významná odbočka do Chivy, centra obchodu s otroky, a pak dále do Ruska. Hlavní trasa pokračovala přes Pendžikent a Chodžand (v dn. Tádžikistánu) do úrodné Fergánské kotliny, kterou procházela přes města Kokand, Fergana, Andižan (dn. Uzbekistán), Oš a Uzgen (dn. Kyrgizstán), aby se nakonec probila vysokohorskými průsmyky přes pohoří Pamír.

Naopak jižní větev vedla do Baktry (Balchu, v dn. Afghánistánu) a pak rovněž zdolávala nebezpečný Pamír. V Baktře se napojovala cesta vedoucí přes pohoří Hindúkuš z Pandžábu a Indie, takže se toto město stalo jedním z nejvýznamnějších obchodních uzlů, kde se střetávalo zboží z „celého" světa.

Obě větve Hedvábné stezky se za Pamírem opět spojovaly na západním okraji nehostinné Tarimské pánve ve slavném Kašgáru (dn. západní Čína), ležícím v polovině celé Hedvábné stezky. Do Kašgáru navíc přicházela i cesta z dnešního Kazachstánu, takže platil za velmi důležitou křižovatku. Komu se podařilo přejít velehory, mohl zde dobře vydělat nebo nabrat sil na cestu přes obrovskou zrádnou poušť Taklamakan.

Karavany tuto poušť přecházely buď po jejím severním okraji lemovaném oázami Aksu, Kuča, Korla a Turfán podél úpatí pohoří Ťan-Šan, nebo po jižním okraji přes Chótan, Čerčen a Loulan podél pohoří Kunlun. Obě cesty se nakonec zase spojovaly v Dunhuagu. Přechod pouště trval téměř rok a kvůli extrémním podmínkám zde, podobně jako v Pamíru, spousta karavan našla smrt.

Hedvábná stezka se pak v závěrečné fázi své trasy zanořila podél jižního okraje pouště Gobi do koridoru Kansu, zvaného též „ústa Číny". Tady začínala Velká čínská zeď a také pevná moc říše Středu. Po třech letech tak zboží z Palmyry nakonec dosáhlo císařského města Šangan, kde Hedvábná stezka končila, resp. pro jiné začínala. Z Šanganu se stejně jako z Palmyry rozbíhal pavouk silnic do dalších čínských měst.

Pro úplnost dodejme, že ve stínu „naší" středomořsko-čínské cesty existovala například i cesta středomořsko-indická, východoevropsko-čínská (přes Rusko), indicko-čínská (obcházející Himálaj ze západu) nebo tzv. Jihozápadní Hedvábná stezka (spojující Čínu a Indii přes Barmu). Všechny se opět různě větvily nebo navzájem propojovaly. Vedle těchto pevninských cest se také postupně vyvinula tzv. Mořská Hedvábná stezka vedoucí z Číny kolem Malajského poloostrova a Cejlonu k Arabskému poloostrovu a východní Africe.

Náboženství na export

Jak název cesty napovídá, hlavním obchodním artiklem na Hedvábné stezce, alespoň v prvních staletích, bylo hedvábí - ať užv podobě hotových látek nebo nití. Exportovalo se výhradně z Číny na západ do celého tehdejšího známého světa, protože Číňané si skoro do poloviny 1. tisíciletí drželi tajemství jeho výroby. Když bylo vyzrazeno, jeho transport začal probíhat oběma směry. Paradoxně se pak například perské hedvábné látky dovážely do Číny, kde byly ceněné kvůli svým vzorům.

Jako další komodity se z Číny vyvážel hlavně papír, porcelán, koření, medikamenty, barviva, parfémy nebo drahokamy. Naopak na Dálný východ putovalo zlato, stříbro, nefrit a jadeit, slonovina, sklo, tepané předměty, koberce, lněné a vlněné látky, koření, datle, víno, koně a otroci. Zejména sklo bylo Číňany považováno za zázrak, stejně jako na Západě jejich hedvábí. Dalším opravdu žádaným „platidlem" byli v Asii evropští otroci, především Slovanky z pobřeží Jadranu a z Ruska. Ne náhodou je v mnoha jazycích slovo „otrok" odvozeno právě od „Slovan" (např. angl. slave, šp. esclavo).

Po Hedvábné stezce se však kromě zboží šířily i filozofické myšlenky, náboženství, vzdělanost, nové objevy a technologie. Postupně se tak stala jakýmsi kulturním mostem spojujícím naprosto odlišně kultury, které o sobě dříve často neměly ani ponětí. Provoz na Hedvábné stezce tak výrazně urychlil vývoj celé lidské civilizace.

Jak se obchodovalo ve starověku

Když přijde řeč na Hedvábnou stezku, každému se jistě vybaví velbloudí karavana. Skutečně, k transportu zboží přes pouště Blízkého východu a Střední Asie se používal velbloud jednohrbý a přes extrémně drsnou poušť Taklamakan ve východní části trasy naopak velbloud dvouhrbý. Pouze pro překonávání pletence středoasijských velehor se zboží překládalo na koně a osly.

Na obchodních trasách obvykle stávaly tzv. karavanseráje, které poskytovaly karavanám pohostinství, zábavu a ochranu. Bývaly od sebe ve vzdálenosti jednodenního pochodu, tedy asi 20-30 km. Zvlášť v odlehlejších oblastech hemžících se loupežníky nebylo radno zůstávat přes noc venku, takže si obchodníci za nocleh v karavanseráji rádi zaplatili. Ve městech navíc tyto „hostince" sloužily jako komerční centra, kde se uzavíraly obchody. Tak jako dnes budují vlády dálnice, budovali tehdejší panovníci řetězce karavanserájů, aby skrz obchod posílili ekonomiku své země. Ze stejného důvodu se snažili i zabezpečit obchodní cesty vojensky.

Podle dostupných informací zdolávali celou trasu Hedvábné stezky pouze vyslanci a zlomek obchodníků. Většinou se totiž obchodovalo jen na kratší vzdálenosti. Zboží se tak posouvalo podle aktuální nabídky a poptávky. Ekonomická pravidla platila před dvěma tisíci let úplně stejně jako dnes. Dochovalo se dokonce několik spisů, které doporučovaly, kde lze jaké zboží výhodně nakoupit nebo prodat, a upozorňovaly i na všechna úskalí cesty(zdroje vody, loupežníci apod.). Takovým „průvodcem pro obchodníky" byla například i první část knihy Marca Pola, o které se dnes mylně hovoří jako o cestopisu.

Hedvábná stezka znovu žije

Po šesti stoletích odmlky se dnes na určitých úsecích Hedvábné stezky opět intenzivně obchoduje. Ve Střední Asii nebo podél pouště Taklamakan dnešní silnice kopírují původní obchodní trasy, spojují totiž stále stejná prastará města. Samozřejmě i Pamír se překonává ve stále stejných sedlech. Například přes sedlo Irkeštam (hraniční přechod mezi Kyrgyzstánem a Čínou) se nedávno dokonce začala stavět nová kvalitní silnice, která za pár let efektivně spojí Fergánskou kotlinu s Kašgárem, tedy Střední Asii s Čínou.

Zatímco dávní obchodníci museli cestovat, dnešní cestovatelé musí „obchodovat", aby se za své úspory mohli po legendami opředené Hedvábné stezce vydat. Překonání celé její trasy však ani dnes není bez problémů, hlavně kvůli komplikacím s vízy, středoasijským autokratickým režimům a extrémnímu podnebí. To vše je důvodem, proč se po původní trase Hedvábné stezky tolik cestovatelů nevydává nebo jedou raději oklikou přes Pákistán.

Její stovky let dlouhá historie, starobylé památky, pouštní krajiny, horské průsmyky a zajímavé národy však skýtají neobyčejné možnosti poznání, které za všechny ty útrapy rozhodně stojí. A existuje snad nějaká klasičtější dálková trasa než slavná Hedvábná stezka?

Mezi nemnoho cestovatelů, kterým se podařilo projet celou Hedvábnou stezku po její hlavní historické trase, patří i Lukáš a Alena Synkovi. Cesta ve stopách dávných karavan z Turecka přes Írán, Turkmenistán, Uzbekistán a Kyrgyzstán do Číny jim trvala půl roku.

# data[].attributes.attachment_link.title
Co to vlastně byla Hedvábná stezka? | HedvabnaStezka.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Překonání takové vzdálenosti trvalo karavanám skoro tři roky a vyžadovalo jak fyzickou, tak psychickou odolnost, schopnost vyrovnat se s nepohodlím, s extrémními přírodními podmínkami a v neposlední řadě i s úředníky, zloději a podvodníky. Nepřipomíná vám to nástrahy i dnešního cestovatele? Inu, dva tisíce let jsou krátká doba.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Čínské císařství
中華帝國

←

221 př. n. l.-1912 n. l.

→
→
→
→
→

geografie

Územní vývoj Číny v průběhu vlád dynastií

obyvatelstvo

62 818 130 (1293)
65 000 000 (1400)
100 000 000 (1644)
140 000 000 (1740)
383 100 000 (1820)

státní útvar

státní útvary a území

předcházející:

následující:

Čínské císařství ( čínsky: 中華帝國) nebo císařská Čína byl státní útvar existující v letech 221 př. n. l.- 1912 na většině území historické Číny. Bylo založeno prvním císařem, kterým byl Čchin Š'-chuang-ti z dynastie Čchin. Císařství zaniklo za císaře Süan-tchunga (vlastním jménem Pchu-i), kdy bylo svrženo sin-chajskou revolucí.

Říše vytvořená poté, co roku 221 př. n. l. král Čeng z dynastie Čchin sjednotil Čínu - vládl jako První císař (š'chuang-ti 始皇帝 pinyin: shǐ huángdì). Titul ti (帝 pinyin: dì) - na Západě překládaný jako císař - je pak používán pro většinu následujících panovníků, až do svržení dynastie Čching v roce 1911.

Za konec vlády dynastie Čching a tím i konec císařství se zpravidla uvádí rok 1911, kdy byla svržena sin-chajskou revolucí (辛亥革命 xīnhài gémìng), ačkoliv poslední císař Pchu-i abdikoval až 12. února 1912 (prostřednictvím regenta).

Následující článek je rozdělen podle období jednotlivých císařských dynastií vládnoucích v Číně.

Dynastie Čchin má svůj počátek již o několik století dříve než ovládla celou Čínu a to ve státu Čchin, jednom z mocných čínských válčících států. Král Čao-siang z Čchin (秦昭襄王) vládl státu Čchin už 51 let, když Čchinové sesadili posledního panovníka dynastie Čou, jehož symbolickou svrchovanost dosud uznávali všichni čínští vládci. I když pořád zbývalo dalších šest nezávislých států, čchinští dějepisci považovali následující rok (52. rok vlády krále Čao-sianga) za první rok vlády dynastie Čchin, jakožto nástupce dynastie Čou.

V moderní historiografii je však počátek dynastie Čchin jakožto historického období zpravidla spojován s prohlášením se čchinského krále Prvním císařem po sjednocení Číny roku 221 př. n. l.

Čchinský král z rodu Jing (嬴 yíng) v letech 230-221 př. n. l. postupně dobyl šest ostatních států a prohlásil se císařem (chuang-ti, 皇帝 huáng dì). Vláda Prvního císaře ( 221- 210 př. n. l.) pak představuje velkou část období Čchin. Tím bylo založeno velké a mocné čínské císařství.

První císař zavedl na území sjednocené Číny namísto dosavadních feudálních pořádků tvrdou centralizaci. Dal spálit státní archívy poražených států. Přebytečné zbraně byly zkonfiskovány a svezeny do metropole Sien-jangu (poblíž dnešního města Si-an), kde z nich byly odlity zvony a sochy; pohraniční opevnění mezi bývalými státy byla pobořena. Země byla rozdělena na 36 (později 42) komanderií (ťün, 郡 jùn) a ty dále na okresy (sien ZZ: 县, TZ: 縣 xiàn). Aby místní představitelé nezískali přílišnou moc, spravovali každou komanderii nezávisle na sobě tři úředníci - civilní guvernér, vojenský velitel a cenzor, kontrolující oba předešlé. Úředníci byli rozděleni do devíti hodnostních tříd, v rámci každé z nich pak ještě existoval vyšší a nižší stupeň. Podobně jako v předchozích obdobích byly úřednické platy udávány (a také vypláceny) v naturáliích, přesněji řečeno v měrných jednotkách obilí. Kupříkladu nižší úředník pobíral měsíčně 50 š' (石 shí), tedy asi 3 000 kg obilí, vysocí úředníci u dvora 2 000 š' a dvojice nejvyšších hodnostářů (první rádce a vrchní velitel) měla stanoven plat 10 000 š'.

Centralizace a standardizace, v jejímž prosazování měl hlavní úlohu císařův první rádce Li S' (李斯 Lǐ Sī), se netýkal jen státní správy. Místo dosavadních různých regionálních variant písma bylo nařízeno užívat znaky v jednotné podobě (tzv. malé pečetní písmo (siao čuan, 小篆 xiăo zhuàn). Došlo k zavedení jednotných měr a vah, velký význam pro dopravu mělo též stanovení jednotného rozchodu kol vozů a budování širokých hlavních silnic. Byly zavedeny jednotné měděné a zlaté mince a zakázána všechna ostatní platidla (jako mušle či jaspis). Státní moc byla organizována na legistických zásadách odměn a především tvrdých trestů, jak je již v předchozích desetiletích formuloval Chan Fej-c' (韓非子 Hán Fēizǐ), a veškeré odlišné názory a kritika, zejména ze strany konfuciánských učenců, byly brutálně potlačovány - roku 213 př. n. l. císař přikročil k pálení konfuciánských spisů (ponechány byly jen opisy v císařské knihovně) a několik set nepohodlných učenců dal popravit.

Ohromný rozsah nucených prací na stavbách komunikací, císařských paláců a monumentální panovníkovy hrobky vyvolávaly čím dál větší nespokojenost obyvatel, kterou se však císaři za jeho života dařilo zvládat. První císař, posedlý velikášstvím, stihomamem a touhou po dosažení nesmrtelnosti se v posledních letech úzkostlivě vyhýbal zrakům svých poddaných. Když roku 210 př. n. l. na inspekční cestě po východní Číně ve věku 49 let zemřel, nebylo tak pro vlivného vrchního eunucha Čao Kaoa (趙高 Zhào Gāo) problémem celé týdny utajovat císařovu smrt a zfalšovat jeho poslední vůli.

Podle původního odkazu sepsaného krátce před císařovou smrtí byl dědicem trůnu určen nejstarší syn Fu Su (扶蘇 Fú Sū). Čao Kao, vědom si toho, že u dvora nového vládce, který se již dříve netajil svou kritikou vůči otcovým tvrdým metodám, by byl rychle zbaven moci, přemluvil prvního rádce Li S'a ke společnému postupu. Sepsali falešnou závěť, ustanovující nástupcem nejmladšího císařova syna Chu-chaje (胡亥, Húhài), zatímco Fu Suovi poslali otcovým jménem příkaz k sebevraždě. Nešťastný princ Fu Su se zachoval jako vzor synovské poslušnosti a falešného příkazu i přes naléhání svých přátel bez váhání uposlechl.

Druhým císařem byl prohlášen Chu-chaj, nepříliš schopný mladík se sklony ke krutosti, který se záhy stal loutkou v rukou Čao Kaoa. Čao Kao zařídil, že vlivný Li S' byl obviněn ze spiknutí a s celou rodinou roku 208 př. n. l. popraven.

Narůstající daňový a pracovní útlak, vynucovaný krutými tresty, již déle nebylo možno snášet a po smrti Prvního císaře se začali bouřit rolníci, vojáci i šlechta z bývalých království. V srpnu roku 209 př. n. l. se pod vedením Čchen Šenga (陳勝 Chén Shèng) a Wu Kuanga (吳廣 Wú Guǎng) vzbouřila vojenská jednotka. Jejich povstání zasáhlo rozlehlou oblast, ale bylo po několika měsících potlačeno. Po celé Číně však propukaly další a další vzpoury. Čao Kao v obavě, že bude viněn z neschopnosti vypořádat se s nepokoji, přiměl v říjnu 207 př. n. l. Druhého císaře spáchat sebevraždu (namluvil mu, že palác je obklíčen povstalci) a na trůn rozpadající se říše dosadil Fu Suova syna C'-jinga (子嬰 Ziyīng). C'-jing se ani nestal Třetím císařem; vládl pod titulem Král Čchin (秦王 qín wáng) pouhých 46 dnů. Při první příležitosti dal zabít Čao Kaoa a vzdal se na milost povstaleckému vůdci Liou Pangovi (劉邦 Liú Bāng). Liou Pang ušetřil C'-jingův život a učinil z něj obyčejného úředníka. Brzy však musel předat hlavní město Sien-jang dalšímu z povstaleckých vůdců Siang Jüovi ( ZZ: 项羽, TZ: 項羽 Xiàng Yŭ). Siang Jü tak milosrdný nebyl - zabil C'-jinga, spálil císařské paláce a archivy (přičemž nenávratně vzaly za své poslední kopie „zakázaných" knih) a vyplenil hrobku Prvního císaře. Po dalších čtyřech letech urputných bojů Siang Jü Liou Pangovi podlehl. Liou Pang vešel do dějin jako císař Kao-cu, zakladatel dynastie Chan (漢朝 Hàn Cháo).

Období vlády dynastie Chan se rozděluje na období vlády dynastie Západní Chan, dynastie Východní Chan a krátké období vlády dynastie Sin která přerušila vládu dynastie Chan a vládla mezi těmito dvěma obdobími dynastie Chan.

Nejznámějším císařem této dynastie Chan je Wu-Ti (vládl v letech 141-86 př. n. l.). Za jeho vlády dosáhla Čína největších úspěchů. Kočovné kmeny - Siungové - kteří do té doby Chany terorizovaly (Číňané s nimi např. uzavírali sňatky), byly vytlačeny na východ. Rovněž bylo rozšířeno území, což napomohlo obchodu. Na západ sahala tehdejší Čína až k řekám Syndarja a Amudarja, rovněž byla připojena severní Korea a jižní Mandžusko. Obchodovalo se s hedvábím a do Číny byla přivezena např. vinná réva.

Západní Chan končí rokem 9 n.l. Již koncem 1. století př. n. l. se k moci dostával rod Wang, rod císařovny-vdovy Wang Čeng-Ťün. Vnuk císařovny-vdovy Wang Mang se stal regentem a následně se prohlásil císařem nové („obnovené") dynastie Sin. Tím byla na krátkou dobu přerušena dynastie Chan.

Jediný vládce této dynastie, Wang Mang, byl císařovým příbuzným a bývalým regentem nezletilého následníka trůnu a k moci se dostal palácovým převratem. Zahájil rozhodné reformy, které ovšem kopírovaly opatření mnohem starších dynastií. Snažil se obnovit občinové vlastnictví půdy, to se ale nepodařilo realizovat. Zakazoval obchod s půdou a otroky, počet tzv. státních otroků se ale za jeho vlády prudce zvýšil. Na posílení příjmů zavedl státní monopoly na víno a využívání důlních a vodních bohatství, zrušil platnost starých mincí a zavedl nové.

Nejznámější je povstání z roku 18 n. l., povstání „Rudých obočí". Vedl jej rolník Fan Čchung, jehož stoupenci se od ostatních odlišovali tím, že měli obočí nabarveno rudou barvou. Wang Mangova obrovská armáda nedokázala oddíly „Rudých obočí" porazit, vojáci se k nim dokonce přidávali. Jiné povstalecké oddíly vedené potomky bývalé dynastie Chan využily situaci, roku 23 dorazily do hlavního města Čchang-an, dobyly palác a zabily Wang Manga, čímž dynastie Sin skončila.

Potomci bývalé dynastie Chan se poté soustředili na potlačení lidového hnutí. Po dvou letech se jim podařilo starou dynastii obnovit, obnovená linie se nazývá Východní Chan nebo Pozdní Chan. Povstání „Rudých obočí" bylo definitivně potlačeno až v roce 29.

Fakticky se jednalo o obnovení moci dřívější dynastie Chan (známé nyní proto jako Západní Chan) po svržení dynastie Sin. Na trůn byl roku 25 n. l. dosazen nový císař - Liou Siou. Dynastie Východní Chan však nedosáhla takové slávy, rozmachu a rozkvětu jako Západní Chan. Země značně upadala a svědčí o tom i fakt, že císaři, kteří v letech 25-189 panovali byli ve věku 100 dní až 15 let.

To napomohlo četným politickým lstím a do vlády se mohl zapojit kdokoli vypočítavý od dvora, často šlo i o rodiny eunuchů. Vznikaly četné sekty, nejznámější je sekta zvaná Cesta velkého klidu. Její příslušníci nosili kolem hlavy žluté šátky - odtud název pro jejich povstání: povstání žlutých turbanů (ZZ: 黄巾之乱 TZ: 黃巾之亂 huáng jīn zhī luàn). Tím největším bylo povstání roku 184, které otřáslo celou Čínou a rozdělilo ji na tři státy - Wej, Wu a Šu. Pro toto následující období čínské historie se používá označení Tři království.

Čína během období Tří království (220-280)

Dynastie Ťin patřila k etnicky nečínským dynastiím (stejně jako dynastie Jüan a Čching).

Vláda dynastie Suej následovala po období jižních a severních dynastií, na jehož konci se podařilo dynastii Suej Čínu opět sjednotit. Zakladatelem a zároveň prvním císařem dynastie Suej byl císař Wen a posledním se stal panovník Kung-ti.

Po pádu dynastie Suej následovalo takřka třistaleté období vlády dynastie Tchang.

Vláda dynastie Tchang následovala po období dynastie Suej. Tchangové dostali k moci v císařství v roce 618 a podařilo se jim postupně sjednotit říši, která byla od doby konce vlády dynastie Suej nejednotná. Sesadit dynastii Tchang z výsadní pozice se podařilo až jednomu z velitelů armády, který pak sám prohlásil za císaře. Tím bylo ukončeno takřka třistaleté období vlády dynastie Tchang. Poté nastalo období relativně rychle se střídajících dynastií, které je známo jako Pět dynastií a deset království.

Za vlády dynastie Tchang se čínské území zvětšilo především o oblast dnešního Východního Turkestánu resp. Ujguristánu, obývaného z velké části nečínskými turkickými národy.

Vláda dynastie Sung ( čínsky: 宋朝; pinyin: Sòng Cháo) se datuje od roku 960 až do roku 1279. Následovala po období, které je označováno jako Pět dynastií a deset království, kdy byla Čína více než 50 let rozdělena. Po dynastii Sung následovala mongolská dynastie Jüan. Dynastie Sung bývá rozdělována na Jižní a Severní Sung.

Dynastie Jüan ( čínsky: 元朝; pinyin: Yuáncháo) byla mongolská dynastie, která vládla Mongolské říši mezi lety 1271- 1368. Dynastie Jüan patřila k etnicky nečínským dynastiím. V této době právě ovládala i území Číny a bývá tak považována za jednu z dynastií čínské historie, která zde nastoupila po pádu dynastie Jižní Sung. Po dynastii Jüan v Číně nastoupila dynastie Ming, jejíž vůdce Ču Jüan-čang vedl povstání které dynastii Juan svrhlo.

Dynastie Ming ( čínsky: 明朝; pinyin: Míng Cháo) vládla v Číně v letech 1368- 1644. Dynastie Ming byla poslední etnicky čínskou národní dynastií. Jejím zakladatelem byl Ču Jüan-čang, vůdce povstání proti mongolské dynastii Jüan. Pod vládou dynastie Ming byla v Číně opravena poškození vzniklá v období vlády předchozí dynastie Jüan.

V lednu 1556 byly severní provincie Číny zasaženy silným zemětřesením, při kterém zahynulo kolem 830 tisíc lidí. Také z tohoto důvodu se Čína potýkala v druhé polovině 16. století s velkými hospodářskými problémy, jejichž důsledkem byla početná povstání. Tohoto oslabení Říše středu využil ctižádostivý Nurhači, vůdce sousedního Mandžuska, který se označoval za potomka Čingischána. Vypověděl Číně válku a vytáhl do boje. V roce 1620 dobyl velké město Mukden, které prohlásil za své hlavní město. Dílo dokončil jeho syn, který za pomoci lidového povstání dosáhl svržení posledního panujícího císaře dynastie Ming. Mandžuové ovládli celou severní Čínu a vyhlásili vznik nové císařské dynastie Čching, která pak vládla až do roku 1911.

Ačkoliv centrální a západní Čína byla pod nadvládou vzbouřenců a Peking padl do rukou Čchingům, mingští loajalisté se rozhodli vzdorovat a na bohatém a lidnatém jihu vytvořili novou vládu, jež zpočátku sídlila v Nankingu (南京 nánjīng). Doufali, že dokáží vzdorovat nájezdníkům ze severu stejně úspěšně, jako kdysi před nimi Jižní Sungové ve 12. století dokázali vzdorovat džurčenské dynastii Ťin.

Čína za vlády dynastie Čching (1644-1912)

Nurhačiho nástupce Abachaj si na východě podmanil Koreu a na západě uzavřel spojenectví s kočovnickými kmeny Vnitřního Mongolska. Roku 1636 pojmenoval svůj národ jako Mandžuy a přejmenoval dynastii na Čching.

Ctižádostivý Nurhači, vůdce sousedního Mandžuska, který se označoval za potomka Čingischána. Vypověděl Číně válku a vytáhl do boje. V roce 1620 dobyl velké město Mukden, které prohlásil za své hlavní město. Dílo dokončil jeho syn, který za pomoci lidového povstání dosáhl svržení posledního panujícího císaře dynastie Ming. Tak se dynastie Čching stala poslední čínskou císařskou dynastií.

V roce 1683 Čchingové dobyli Tchaj-wan. Od konce 17. století do počátku 18. století čchingské armády zničily ojratskou říši v Džungarsku. Do poloviny 18. století byly dobyty i země po obou stranách pohoří Tchien-šan až k jezeru Balchaš. V polovině 18. století byli pokořeni i západní Mongolové v Illi. Dobytí území provázely vlny čínských osadníků, kteří se pokoušeli původní obyvatelstvo asimilovat. Mongolové byli udržováni pod kontrolou prostřednictvím administrativních opatření a působením lámaistické sekty Gelugpa.

V polovině 19. století se na území Číny odehrávalo několik konfliktů, Povstání tchaj-pchingů, francouzsko-britská invaze (1856-1860) během druhé opiové války. Situace využilo Rusko a shromáždilo na východě Číny armádu. Pod tlakem Číňané přenechali Rusku obrovské území známé jako Vnější Mandžusko. Na tomto území dnes leží např. města Vladivostok nebo Chabarovsk. Do poloviny 19. století byl čínský také ostrov Sachalin. Po opiových válkách donutilo Rusko Čínu k podepsání Ajgunské smlouvy a Pekingské smlouvy, po nichž Čína ztratila všechna území na sever od řek Chej-lung-ťiangu ( Amur) a východ Ussuri ( Vnější Mandžusko), včetně Sachalinu ve prospěch Ruska.

1. Respektive chuang-ti (皇帝 pinyin: huángdì) - ten vznikl spojením titulů předchozích legendárních Tří Vznešených (三皇 sānhuáng) a Pěti Vladařů (五帝 wǔdì). Chuang-ti 皇帝 by se tedy dalo přeložit jako Vznešený vladař. Více k ti viz například CHENG, Anne. Dějiny čínského myšlení. Překlad Helena Beguivinová; Olga Lomová, David Sehnal, Dušan Vávra. 1. vyd. Praha: DharmaGaia, 2006. 688 s. . S. 43.

2. Když se první Evropané pokoušeli přeložit tento titul pro panovníka Říše středu (která byla pro Evropany poloviny druhého tisíciletí naprosto nepředstavitelnou), sáhli po tom jediném, co se v evropské historii alespoň vzdáleně podobalo: Římské říši a titulu jejího panovníka použili pro překlad čínského ti (帝 dì) tedy císař.

3. Někteří historikové považují KSČ za další čínskou dynastii - tedy za další dynastii v řadě. Tento názor je ale silně menšinový.

4. Někteří (zejména čínští) historikové datují počátek období Tří království od povstání Žlutých šátků, které vypuklo v roce 184.

5. http://www.cojeco.cz/index.php?detail=1&id_desc=41788&title=J%C3%BCan&s_lang=2 Dynastie Jüan - encyklopedie CoJeCo.cz

6. Toho roku poslední císař dynastie Jižní Ming emigroval do Barmy.

7. Jako počáteční rok vlády dynastie Čching nad Čínou se udává rok pádu Pekingu, i když samotná dynastie existovala již od roku 1636, kdy vznikla přejmenováním dynastie Pozdní Ťin a i po roce 1644 ještě nějakou dobu existoval na jihu odpor v podobě dynastie Jižní Ming.

8. http://www.armadninoviny.cz/cinska-invaze-na-sibir3f.html

Literatura

FAIRBANK, John King. Dějiny Číny. Praha: NLN, s.r.o., Nakladatelství Lidové noviny, 1998. .

Dějiny světa. Svazek II. Praha: SNPL, 1959. Kapitola Wang Mangovy reformy a povstání „Rudých obočí", s. 509-513.

AISIN GIORO, Pchu-i, Martin Hála (překlad). Aisin Gioro Pchu-i. Byl jsem posledním císařem čínským. Praha: Panorama, 1990. .

LIŠČÁK, Vladimír, Martin Hála (překlad). Stručná historie států - Čína. Praha a: Libri, 2002. .

# data[].attributes.attachment_link.description
Čínské císařství 中華帝國 ← 221 př. n. l.-1912 n. l. → → → → → geografie Územní vývoj Číny v průběhu vlád dynastií obyvatelstvo 62 818 130 (1293)65 000 000 (1400)100 000 000 (1644)140 000 000 (1740)383 100 000 (1820) státní útvar státní útvary a území předcházející: následující: Čínské císařství ( čínsky: 中華帝國) nebo císařská Čína byl státní útvar existující v letech 221 př.

# data[].attributes.attachment_link.title
Relaxing With Chinese Bamboo Flute, Guzheng, Erhu | Instrumental Music Collection

# data[].attributes.body
Proč postavili Číňané tak ohromnou věc?

Kolik měří?

Jak je široká?

Jak strážní na věžích dávali upozornění o nebezpečí?

Znáš nějakou legendu/mýtus o čínské zdi?

Byla někdy čínská zeď dobyta, proražena nebo překonána?

Pokud ano, tak kým?

Pokud ne, tak kdo pokusy o její překonání vedl? (Jaký kmen/národ)

# data[].attributes.body
Qin Shi Huang (čti Čchin Š’-chvang-ti

1. Kdo byl Dračí císař a jakou roli hrál v čínské mytologii a historii?

2. Jaké legendy se vážou k Dračímu císaři a co symbolizuje drak v čínské kultuře?

3. Jaké vynálezy nebo objevy se podle legend připisují Dračímu císaři?

4. Jak by vypadal den v životě Dračích císařů podle vašich představ?

5. Jak ovlivnily příběhy o Dračím císaři čínskou kulturu, umění nebo literaturu?

# data[].attributes.body
Informační zdroj: https://cs.wikipedia.org/wiki/%C4%8Cchin_%C5%A0%E2%80%99-chuang-ti

Dokument na České televizi: https://www.ceskatelevize.cz/porady/13848183238-draci-cisar-a-jeho-terakotovi-strazci/

Film - Mumie: Hrob dračího císaře https://www.csfd.cz/film/230189-mumie-hrob-draciho-cisare/prehled/

# data[].attributes.body
Kiki Klarka Anicka T 6.C

# data[].attributes.headline
Simka, Ema Kurelová, Ema Knoppova, Niki. 6.A

# data[].attributes.subject
Simka, Ema Kurelová, Ema Knoppova, Niki. 6.A

# data[].attributes.body
Ohio

# data[].attributes.body
Julča a Terka a Eliška a Kačka

# data[].attributes.body
Kuba Kábrt, Dan Žďárský, Martin Novák a Matouš Handreich

# data[].attributes.body
Monča, Mia, Nela