# data[].attributes.headline
20.03 Урок розвитку мовлення

# data[].attributes.subject
20.03 Урок розвитку мовлення

# data[].attributes.body
Усний твір-характеристика персонажа поем "Катерина" і "Наймичка"

# data[].attributes.headline
16.03 Поема "Наймичка"

# data[].attributes.subject
16.03 Поема "Наймичка"

# data[].attributes.body
Прочитати

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПРОЛОГ

У неділю вранці-рано
Поле вкрилося туманом.
У тумані на могилі,
Як тополя, похилилась
Молодиця молодая.
Щось до лона пригортає
Та з туманом розмовляє:

- Ой, тумане, тумане,
Мій латаний талане!
Чому мене не сховаєш
Отут серед лану?
Чому мене не задавиш,
У землю не вдавиш?
Чому мені злої долі,
Чом віку не збавиш?
Ні, не дави, туманочку!
Сховай тільки в полі,
Щоб ніхто не знав, не бачив
Моєї недолі!..
Я не одна: єсть у мене
І батько і мати...
Єсть у мене... туманочку,
Туманочку, брате!!.
Дитя моє, мій синочку,
Нехрещений сину!
Не я тебе хреститиму
На лиху годину.
Чужі люди хреститимуть,
Я не буду знати,
Як і зовуть... Дитя моє!
Я була багата...
Не лай мене! Молитимусь,
Із самого неба
Долю виплачу сльозами
І пошлю до тебе! -

Пішла полем, ридаючи,
В тумані ховалась
Та крізь сльози тихесенько
Про вдову співала,
Як удова в Дунаєві
Синів поховала:
"Ой у полі могила;
Там удова ходила, -
Там ходила, гуляла,
Трути-зілля шукала.
Трути-зілля не найшла,
Та синів двох привела,
В китаєчку повила
І на Дунай однесла:
- Тихий, тихий Дунай!
Моїх діток забавляй.
Ти, жовтесенький пісок,
Нагодуй моїх діток!
І скупай, і сповий,
І собою укрий!"

І

Був собі дід та баба.
З давнього давна, у гаї над ставом
Удвох собі на хуторі жили,
Як діточок двоє,
Усюди обоє.
Ще змалечку удвох ягнята пасли,
А потім побрали'ся,
Худоби діждалися, -
Придбали хутір, став і млин.
Садок у гаї розвели
І пасіку чималу -
Всього надбали.
Та діточок у їх бігма,
А смерть з косою за плечима.

Хто ж їх старість привітає,
За дитину стане?
Хто заплаче, поховає,
Хто душу спом'яне?
Хто поживе добро чесно
В добрую годину
І згадає, дякуючи,
Як своя дитина?..
Тяжко дітей годувати
У безверхій хаті,
А ще гірше старітися
У білих палатах,
Старітися, умирати,
Добро покидати
Чужим людям, чужим дітям
На сміх, на розтрату!

II

І дід і баба у неділю
На призьбі вдвох собі сиділи
Гарненько, в білих сорочках.
Сіяло сонце; в небесах
Ані хмариночки; та тихо
Та любо, як у раї.
Сховалося у серці лихо, -
Як звір у темнім гаї.

В такім раї чого б, бачся,
Старим сумувати?
Чи то давнє яке лихо
Прокинулось в хаті?
Чи вчорашнє, задавлене
Знов поворушилось?
Чи ще тільки заклюнулось
І рай запалило?
Не знаю, що і після чого
Старі сумують. Може, вже
Оце збираються до бога,
Та хто в далекую дорогу
Їм добре коней запряже?
- А хто нас, Насте, поховає,
Як помремо? - Сама не знаю!
Я все оце міркувала,
Та аж сумно стало:
Одинокі зостарілись...
Кому понадбали
Добра сього?.. - Стривай лишень!
Чи чуєш? Щось плаче
За ворітьми, мов дитина!
Побіжім лиш... Бачиш -
Я вгадував, що щось буде! -
І разом схопились,
Та до воріт... Прибігають -
Мовчки зупинились.
Перед самим перелазом
Дитина сповита -
Та й не туго й новенькою
Свитиною вкрита.
Бо то мати сповивала -
І літом укрила
Останньою свитиною!..
Дивились, молилис
Старі мої. А сердешне
Неначе благає:
Випручало рученята
Й до їх простягає
Манюсінькі... і замовкло,
Неначе не плаче,
Тільки пхика.
- А що. Насте?
Я й казав... От бачиш!
От і талан, от і доля,
І не одинокі!
Бери ж лишень та сповивай...
Ач, яке, нівроку!
Неси ж в хату, а я верхи
Кинусь за кумами
В Городище... -
Чудно якось
Діється між нами!
Один сина проклинає,
З хати виганяє,
Другий свічечку, сердешний,
Потом заробляє
Та, ридаючи, становить
Перед образами -
Нема дітей!.. Чудно якось
Діється між нами!

III

Аж три пари на радощах
Кумів назбирали
Та ввечері й охрестили,
І Марком назвали.
Росте Марко; старі мої
Не знають, де діти,
Де посадить, де положить
І що з ним робити.
Минає рік. Росте Марко -
І дійна корова
У розкоші купається.
Аж ось чорноброва
Та молода, білолиця
Прийшла молодиця
На той хутір благодатний
У найми проситься.

- А що ж, каже, возьмім, Насте!
- Возьмімо, Трохиме,
Бо ми старі, нездужаєм,
Та таки й дитина.
Хоч воно вже й підросло,
Та все ж таки треба
Коло його піклуватись.
- Та воно-то треба,
Бо я й свою вже часточку
Прожив, слава богу, -
Підтоптався. Так що ж тепер,
Що візьмеш, небого?
За рік, чи як? - А що дасте.
- Е, ні! Треба знати,
Треба, дочко, лічить плату,
Зароблену плату.
Бо сказано: хто не лічить,
То той і не має.
Так отак хіба, небого:
Ні ти нас не знаєш,
Ні ми тебе; а поживеш,
Роздивишся в хаті,
Та й ми тебе побачимо -
Отоді й за плату.
Чи так, дочко? - Добре, дядьку.
- Просимо ж у хату. -

Поєднались. Молодиця
Рада та весела;
Ніби з паном повінчалась,
Закупила села!
І у хаті, і на дворі,
І коло скотини -
Увечері, і вдосвіта;
А коло дитини -
Так і пада, ніби мати,
В будень і в неділю
Головоньку йому змиє
Й сорочечку білу
Що день божий, надіває;
Грається співає,
Робить возики; а в свято -
То й з рук не спускає.
Дивуються старі мої
Та моляться богу...
А наймичка невсипуща
Щовечір, небога,
Свою долю проклинає,
Тяжко, важко плаче;
І ніхто того не чує,
Незнає й не бачить,
Опріч Марка маленького.
Так воно не знає,
Чого наймичка сльозами
Його умиває.
Не зна Марко, чого вона
Так його цілує,
Сама не з'їсть і не доп'є -
Його нагодує.
Не зна Марко. Як в колисці
Часом серед ночі
Прокинеться, ворухнеться, -
То вона вже скочить,
І укриє, й перехрестить,
Тихо заколише -
Вона чує з тії хати,
Як дитина дише.
Вранці Марко до наймички
Ручки простягає
І мамою невсипущу
Ганну величає...
Не зна Марко. Росте собі,
Росте, виростає.

IV

Чимало літ перевернулось,
Води чимало утекло.
І в хутір лихо завернуло,
І сльоз чимало принесло.
Бабусю Настю поховали
І ледве, ледве одволали
Трохима діда. Прогуло
Прокляте лихо та й заснуло -
На хутір знову благодать
З-за гаю темного вернулась
До діда в хату спочивать.

Уже Марко чумакує
І восени не почує
Ні під хатою, ні в хаті, -
Кого-небудь треба сватать!
- Кого ж би тут? - старий дума
І просить поради
У наймички. А наймичка
До царівни б рада
Слать старости: - Треба Марка
Самого спитати.
- Добре, дочко, спитаємо
Та й будемо сватать. -

Розпитали, порадились,
Та й за старостами
Пішов Марко. Вернулися
Люди з рушниками,
З святим хлібом обміненим.
Панну у жупані,
Таку кралю висватали,
Що хоч за гетьмана,
То не сором. Отаке-то
Диво запопали.

- Спасибі вам! - старий каже. -
Тепер, щоб ви знали,
Треба краю доводити,
Коли й де вінчати,
Та й весілля. Та ще ось що:
Хто в нас буде мати?
Не дожила моя Настя!.. -
Та й заливсь сльозами.
А наймичка у порогу
Вхопилась руками
За одвірок та й зомліла.
Тихо стало в хаті;
Тільки наймичка шептала:
- Мати... мати... мати...

V

Через тиждень молодиці
Коровай місили
На хуторі. Старий батько
З усієї сили
З молодицями танцює,
Та двір вимітає,
Та прохожих, проїжджачих
У двір закликає,
Та вареною частує,
На весілля просить.
Знай бігає - а самого
Ледве ноги носять.
Скрізь гармидер та реготня,
В хаті і надворі.
І жолоби викотили
З нової комори.
Скрізь порання: печуть, варять,
Вимітають, миють...
Та все чужі. Де ж наймичка?
На прощу у Київ
Пішла Ганна. Благав старий,
А Марко аж плакав,
Щоб була вона за матір.
- Ні, Марку! Ніяко
Мені матір'ю сидіти:
То багаті люди,
А я наймичка... Ще й з тебе
Сміятися будуть. -
Нехай бог вам помагає!
Піду помолюся.
Усім святим у Києві,
Та й знову вернуся
В вашу хату, як приймете.
Поки маю сили,
Трудитимусь... - Чистим серцем
Поблагословила
Свого Марка... Заплакала
Й пішла за ворота.

Розвернулося весілля,
Музикам робота -
І підковам. Вареною
Столи й лави миють.
А наймичка шкандибає,
Поспішає в Київ.
Прийшла в Київ - не спочила,
У міщанки стала,
Найнялася носить воду,
Бо грошей нестало
На молебствіє Варварі.
Носила, носила,
Кіп із вісім заробила
Й Маркові купила
Святу шапочку в пещерах
У Йвана святого,
Щоб голова не боліла
В Марка молодого.
І перстеник у Варвари
Невістці достала,
І, всім святим поклонившись,
Додому верталась.
Вернулася. Катерина
І Марко зустріли
За ворітьми, ввели в хату
Й за стіл посадили;
Напували й годували,
Про Київ питали,
І в кімнаті Катерина
Одпочить послала.
- За що вони мене люблять?
За що поважають?
О боже мій милосердний,
Може, вони знають...
Може, вони догадались...
Ні, не догадались -
Вони добрі... - І наймичка
Тяжко заридала.

VI

Тричі крига замерзала,
Тричі розтавала,
Тричі наймичку у Київ
Катря провожала,
Так, як матір. І в четвертий
Провела небогу
Аж у поле, до могили,
І молила бога,
Щоб швиденько верталася,
Бо без неї в хаті
Якось сумно - ніби мати
Покинула хату.

Після пречистої в неділю,
Та після першої, Трохим
Старий сидів в сорочці білій,
В брилі, на призьбі. Перед ним
З собакою онучок грався,
А внучка в юпку одяглась
У Катрину і ніби йшла
До діда в гості. Засміявсь
Старий і внучку привітав,
Неначе справді молодицю:
- А де ж ти діла паляницю?
Чи, може, в лісі хто одняв?
Чи попросту - забула взяти?
Чи, може, ще й не напекла?
Е, сором, сором! Лепська мати! -
Аж зирк - і наймичка ввійшла
На двір. Старий побіг стрічати
З онуками свою Ганну...
- А Марко в дорозі? -
Ганна діда питалася.
- В дорозі ще й досі.
- А я ледве додибала
До вашої хати,
Не хотілось на чужині
Одній умирати.
Коли б Марка діждатися...
Так щось тяжко стало! -
І внучатам із клуночка
Гостинці виймала -
І хрестики, й дукачики,
Й намиста разочок
Яриночці, і червоний
З фольги образочок,
А Карпові соловейка
Та коників пару,
І четвертий уже перстень
Святої Варвари
Катерині. А дідові
Із воску святого
Три свічечки; а Маркові
І собі нічого
Не принесла, не купила,
Бо грошей нестало,
А заробить не здужала.
- А ось ще осталось
Півбубличка! - Й по шматочку
Дітям розділила.

VII

Ввійшла в хату. Катерина
Їй ноги умила
Й полуднувать посадила.
Не пила й не їла
Стара Ганна. - Катерино!
Коли в нас неділя? -
- Післязавтра. - Треба буде
Акафіст найняти
Миколаєві святому
Й на часточку дати;
Бо щось Марко забарився...
Може, де в дорозі
Занедужав, сохрань боже! -
Й покапали сльози
З старих очей замучених,
Ледве, ледве встала
Із-за стола. - Катерино!
Не та вже я стала:
Зледащіла, не здужаю
І на ноги встати.
Тяжко, Катре, умирати
В чужій теплій хаті.
Занедужала небога.
Уже й причащали,
Й малосвятіє служили, -
Ні, не помагало!
Старий Трохим по надвір'ю,
Мов убитий, ходить.
Катерина ж з болящої
І очей не зводить.
Катерина коло неї
І днює й ночує.
А тимчасом сичі вночі
Недобре віщують -
На коморі. Болящая
Щодень, що година
Ледве чути питається:
- Доню Катерино!
Чи ще Марко не приїхав?
Ох, якби я знала,
Що діждуся, що побачу,
То ще б підождала.

VIII

Іде Марко з чумаками;
Ідучи співає.
Не поспіша до господи -
Воли попасає.
Везе Марко Катерині
Сукна дорогого,
"А батькові шитий пояс
Шовку червоного.
А наймичці на очіпок
Парчі золотої
І червону добру хустку
З білою габою.
А діточкам черевички,
Фіг та винограду.
А всім вкупі - червоного
Вина з Цареграду
Відер з троє у барилі,
І кав'яру з Дону, -
Всього везе, та не знає,
Що діється дома.
Іде Марко, не журиться.
Прийшов - слава богу!
І ворота одчиняє,
І молиться богу...
- Чи чуєш ти, Катерино?
Біжи зустрічати!
Уже прийшов.

# data[].attributes.attachment_link.title
Наймичка - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ПРОЛОГ У неділю вранці-рано Поле вкрилося туманом. У тумані на могилі, Як тополя, похилилась Молодиця молодая. Щось до лона пригортає Та з туманом розмовляє: - Ой, тумане, тумане, Мій латаний талане! Чому мене не сховаєш Отут серед лану? Чому мене не задавиш, У землю не вдавиш? Чому мені злої долі, Чом віку не збавиш?

# data[].attributes.headline
13.03 Поема "Катерина"

# data[].attributes.subject
13.03 Поема "Катерина"

# data[].attributes.body
Прочитати

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Василию Андреевичу Жуковскому
на память 22 апреля 1838 года

І

Кохайтеся, чорнобриві,
Та не з москалями,
Бо москалі - чужі люде,
Роблять лихо з вами.
Москаль любить жартуючи,
Жартуючи кине;
Піде в свою Московщину,
А дівчина гине -
Якби сама, ще б нічого,
А то й стара мати,
Що привела на світ божий,
Мусить погибати.
Серце в'яне співаючи,
Коли знає за що;
Люде серця не побачать,
А скажуть - ледащо!
Кохайтеся ж, чорнобриві,
Та не з москалями,
Бо москалі - чужі люде,
Знущаються вами.

Не слухала Катерина
Ні батька, ні неньки,
Полюбила москалика,
Як знало серденько.
Полюбила молодого,
В садочок ходила,
Поки себе, свою долю
Там занапастила.

Кличе мати вечеряти,
А донька не чує;
Де жартує з москаликом,
Там і заночує.
Не дві ночі карі очі
Любо цілувала,
Поки слава на все село
Недобрая стала.
Нехай собі тії люде
Що хотять говорять:
Вона любить, то й не чує,
Що вкралося горе.
Прийшли вісти недобрії -
В поход затрубили.
Пішов москаль в Туреччину;
Катрусю накрили.
Незчулася, та й байдуже,
Що коса покрита:
За милого, як співати,
Любо й потужити.
Обіцявся чорнобривий,
Коли не загине,
Обіцявся вернутися.
Тойді Катерина
Буде собі московкою,
Забудеться горе;
А поки що, нехай люде
Що хотять говорять.
Не журиться Катерина -
Слізоньки втирає,
Бо дівчата на улиці
Без неї співають.
Не журиться Катерина -
Вмиється сльозою,
Возьме відра, опівночі
Піде за водою,
Щоб вороги не бачили;
Прийде до криниці,
Стане собі під калину,
Заспіває Гриця.
Виспівує, вимовляє,
Аж калина плаче.
Вернулася - і раденька,
Що ніхто не бачив.
Не журиться Катерина
І гадки не має -
У новенькій хустиночці
В вікно виглядає.
Виглядає Катерина...
Минуло півроку;
Занудило коло серця,
Закололо в боку.
Нездужає Катерина,
Ледве-ледве дише...
Вичуняла та в запічку
Дитину колише.
А жіночки лихо дзвонять,
Матері глузують,
Що москалі вертаються
Та в неї ночують:
"В тебе дочка чорнобрива,
Та ще й не єдина,
А муштрує у запічку
Московського сина.
Чорнобривого придбала...
Мабуть, сама вчила..."
Бодай же вас, цокотухи,
Та злидні побили,
Як ту матір, що вам на сміх
Сина породила.

Катерино, серце моє!
Лишенько з тобою!
Де ти в світі подінешся
З малим сиротою?
Хто спитає, привітає
Без милого в світі?
Батько, мати - чужі люде,
Тяжко з ними жити!

Вичуняла Катерина,
Одсуне кватирку,
Поглядає на улицю,
Колише дитинку;
Поглядає - нема, нема...
Чи то ж і не буде?
Пішла б в садок поплакати,
Так дивляться люде.
Зайде сонце - Катерина
По садочку ходить,
На рученьках носить сина,
Очиці поводить:
"Отут з муштри виглядала,
Отут розмовляла,
А там... а там... сину, сину!"
Та й не доказала.
Зеленіють по садочку
Черешні та вишні;
Як і перше виходила,
Катерина вийшла.
Вийшла, та вже не співає,
Як перше співала,
Як москаля молодого
В вишник дожидала.
Не співає чорнобрива,
Кляне свою долю.
А тим часом вороженьки
Чинять свою волю -
Кують речі недобрії.
Що має робити?
Якби милий чорнобривий,
Умів би спинити...
Так далеко чорнобривий,
Не чує, не бачить,
Як вороги сміються їй,
Як Катруся плаче.
Може, вбитий чорнобривий
За тихим Дунаєм;
А може - вже в Московщині
Другую кохає!
Ні, чорнявий не убитий,
Він живий, здоровий...
А де ж найде такі очі,
Такі чорні брови?
На край світа, в Московщині,
По тім боці моря,
Нема нігде Катерини;
Та здалась на горе!..
Вміла мати брови дати,
Карі оченята,
Та не вміла на сім світі
Щастя-долі дати.
А без долі біле личко -
Як квітка на полі:
Пече сонце, гойда вітер,
Рве всякий по волі.
Умивай же біле личко
Дрібними сльозами,
Бо вернулись москалики
Іншими шляхами.

II

Сидить батько кінець стола,
На руки схилився;
Не дивиться на світ божий:
Тяжко зажурився.
Коло його стара мати
Сидить на ослоні,
За сльозами ледве-ледве
Вимовляє доні:
"Що весілля, доню моя?
А де ж твоя пара?
Де світилки з друженьками,
Старости, бояре?
В Московщині, доню моя!
Іди ж їх шукати,
Та не кажи добрим людям,
Що є в тебе мати.
Проклятий час-годинонька,
Що ти народилась!
Якби знала, до схід сонця
Була б утопила...
Здалась тоді б ти гадині,
Тепер - москалеві...
Доню моя, доню моя,
Цвіте мій рожевий!
Як ягодку, як пташечку,
Кохала, ростила
На лишенько... Доню моя,
Що ти наробила?..
Оддячила!.. Іди ж, шукай
У Москві свекрухи.
Не слухала моїх річей,
То її послухай.
Іди, доню, найди її,
Найди, привітайся,
Будь щаслива в чужих людях,
До нас не вертайся!
Не вертайся, дитя моє,
З далекого краю...
А хто ж мою головоньку
Без тебе сховає?
Хто заплаче надо мною,
Як рідна дитина?
Хто посадить на могилі
Червону калину?
Хто без тебе грішну дуту
Поминати буде?
Доню моя, доню моя,
Дитя моє любе!
Іди од нас..."
Ледве-ледве
Поблагословила:
"Бог з тобою!" - та, як мертва,
На діл повалилась...

Обізвався старий батько:
"Чого ждеш, небого?"
Заридала Катерина
Та бух йому в ноги:
"Прости мені, мій батечку,
Що я наробила!
Прости мені, мій голубе,
Мій соколе милий!"
"Нехай тебе бог прощає
Та добрії люде;
Молись богу та йди собі -
Мені легше буде".

Ледве встала, поклонилась,
Вийшла мовчки з хати;
Осталися сиротами
Старий батько й мати.
Пішла в садок у вишневий,
Богу помолилась,
Взяла землі під вишнею,
На хрест почепила;
Промовила: "Не вернуся!
В далекому краю,
В чужу землю, чужі люде
Мене заховають;
А своєї ся крихотка
Надо мною ляже
Та про долю, моє горе,
Чужим людям скаже...
Не розказуй, голубонько!
Де б ні заховали,
Щоб грішної на сім світі
Люди не займали.
Ти не скажеш... ось хто скаже,
Що я його мати!
Боже ти мій!.. лихо моє!
Де мені сховатись?
Заховаюсь, дитя моє,
Сама під водою,
А ти гріх мій спокутуєш
В людях сиротою,
Безбатченком!.."

Пішла селом,
Плаче Катерина;
На голові хустиночка,
На руках дитина.
Вийшла з села - серце мліє;
Назад подивилась,
Покивала головою
Та й заголосила.
Як тополя, .стала в полі
При битій дорозі;
Як роса та до схід сонця,
Покапали сльози,
За сльозами за гіркими
І світа не бачить,
Тілько сина пригортає,
Цілує та плаче.
А воно, як янгелятко,
Нічого не знає,
Маленькими ручицями
Пазухи шукає.
Сіло сонце, з-за діброви
Небо червоніє;
Утерлася, повернулась,
Пішла... тілько мріє.
В селі довго говорили
Дечого багато,
Та не чули вже тих річей
Ні батько, ні мати...

Отаке-то на сім світі
Роблять людям люде!
Того в'яжуть, того ріжуть,
Той сам себе губить...
А за віщо? Святий знає.
Світ, бачся, широкий,
Та нема де прихилитись
В світі одиноким.
Тому доля запродала
Од краю до краю,
А другому оставила
Те, де заховають.
Де ж ті люде, де ж ті добрі,
Що серце збиралось
З ними жити, їх любити?
Пропали, пропали!

Єсть на світі доля,
А хто її знає?
Єсть на світі воля,
А хто її має?
Єсть люде на світі -
Сріблом-злотом сяють,
Здається, панують,
А долі не знають, -
Ні долі, ні волі!
З нудьгою та з горем
Жупан надівають,
А плакати - сором.
Возьміть срібло-злото
Та будьте багаті,
А я візьму сльози -
Лихо виливати;
Затоплю недолю
Дрібними сльозами,
Затопчу неволю
Босими ногами!
Тоді я веселий,
Тоді я багатий,
Як буде серденько
По волі гуляти!

III

Кричать сови, спить діброва,
Зіроньки сіяють,
Понад шляхом, щирицею,
Ховрашки гуляють.
Спочивають добрі люде,
Що кого втомило:
Кого - щастя, кого - сльози,
Все нічка покрила.
Всіх покрила темнісінька,
Як діточок мати;
Де ж Катрусю пригорнула:
Чи в лісі, чи в хаті?
Чи на полі під копою
Сина забавляє,
Чи в діброві з-під колоди
Вовка виглядає?
Бодай же вас, чорні брови,
Нікому не мати,
Коли за вас таке лихо
Треба одбувати!
А що дальше спіткається?
Буде лихо, буде!
Зустрінуться жовті піски
І чужії люде;
Зустрінеться зима люта...
А той чи зустріне,
Що пізнає Катерину,
Привітає сина?
З ним забула 6 чорнобрива
Шляхи, піски, горе:
Він, як мати, привітає,
Як брат, заговорить...

Побачимо, почуємо...
А поки - спочину
Та тим часом розпитаю
Шлях на Московщину.
Далекий шлях, пани-брати,
Знаю його, знаю!
Аж на серці похолоне,
Як його згадаю.
Попоміряв і я колись -
Щоб його не мірять!..
Розказав би про те лихо,
Та чи то ж повірять!
"Бреше, - скажуть, - сякий-такий!
(Звичайно, не в очі),
А так тілько псує мову
Та людей морочить".
Правда ваша, правда, люде!
Та й нащо те знати,
Що сльозами перед вами
Буду виливати?
Нащо воно? У всякого
І свого чимало...
Цур же йому!.. А тим часом
Кете лиш кресало
Та тютюну, щоб, знаєте,
Дома не журились.
А то лихо розказувать,
Щоб бридке приснилось!
Нехай його лихий візьме!
Лучче ж поміркую,
Де то моя Катерина
З Івасем мандрує.

За Києвом, та за Дніпром,
Попід темним гаєм,
Ідуть шляхом чумаченьки,
Пугача співають.
Іде шляхом молодиця,
Мусить бути, з прощі.
Чого ж смутна, невесела,
Заплакані очі?
У латаній свитиночці,
На плечах торбина,
В руці ціпок, а на другій
Заснула дитина.
Зустрілася з чумаками,
Закрила дитину,
Питається: "Люде добрі,
Де шлях в Московщину?"
"В Московщину? оцей самий.
Далеко, небого?"
"В саму Москву, Христа ради,
Дайте на дорогу!"
Бере шага , аж труситься:
Тяжко його брати!..
Та й навіщо?.. А дитина?
Вона ж його мати!
Заплакала, пішла шляхом,
В Броварях спочила7
Та синові за гіркого
Медяник купила.
Довго, довго, сердешная,
Все йшла та питала;
Було й таке, що під тином
З сином ночувала...
Бач, на що здалися карі оченята:
Щоб під чужим тином сльози виливать!
Отож-то дивіться та кайтесь, дівчата,
Щоб не довелося москаля шукать,
Щоб не довелося, як Катря шукає...
Тоді не питайте, за що люде лають,
За що не пускають в хату ночувать.

Не питайте, чорнобриві,
Бо люде не знають;
Кого бог кара на світі,
То й вони карають...
Люде гнуться, як ті лози,
Куди вітер віє.
Сиротині сонце світить
(Світить, та не гріє) -
Люде б сонце заступили,
Якби мали силу,
Щоб сироті не світило,
Сльози не сушило.
А за віщо, боже милий!
За що світом нудить?
Що зробила вона людям,
Чого хотять люде?
Щоб плакала!.. Серце моє!
Не плач, Катерино,
Не показуй людям сльози,
Терпи до загину!
А щоб личко не марніло
З чорними бровами -
До схід сонця в темнім лісі
Умийся сльозами.
Умиєшся - не побачать,
То й не засміються;
А серденько одпочине,
Поки сльози ллються.

Отаке-то лихо, бачите, дівчата.
Жартуючи кинув Катрусю москаль.
Недоля не бачить, з ким їй жартувати,
А люде хоч бачать, та людям не жаль:
"Нехай, - кажуть, - гине ледача дитина,
Коли не зуміла себе шанувать".
Шануйтеся ж, любі, в недобру годину,
Щоб не довелося москаля шукать.
Де ж Катруся блудить?
Попідтинню ночувала,
Раненько вставала,
Поспішала в Московщину;
Аж гульк - зима впала.
Свище полем заверюха,
Іде Катерина
У личаках - лихо тяжке! -
І в одній свитині.
Іде Катря, шкандибає;
Дивиться - щось мріє...
Либонь, ідуть москалики...
Лихо!..

# data[].attributes.attachment_link.title
Катерина - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Катерина" (автор: Шевченко Тарас Григорович). Читати повністю електронну книгу Тарас Шевченко - Катерина онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Що пив Тарас Шевченко - горілку чи ром? Скільки в нього могил та чи малював він голий автопортрет? Пропонуємо тест до 204 дня народження класика - пройдіть його самі та покажіть учням.

Як розповісти про класика так, щоб учням захотілося відкрити "Кобзар" самостійно, а не під програмним примусом чи в рамках ура-патріотичного виховання? Пропонуємо 5 ідей, які додадуть урокам інтерактивності та динаміки.

Розмірковуємо про те, як зробити класика доступним і сучасним. Та чи варто осучаснювати взагалі? Ось чотири ідеї для уроків, щоб розповісти школярам про Шевченка - рок-зірку, пророка, художника та революціонера.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тест на знання класика: Що пив та малював Тарас Шевченко?

# data[].attributes.attachment_link.description
Що пив Тарас Шевченко - горілку чи ром? Скільки в нього могил та чи малював він голий автопортрет? Пропонуємо тест до 204 дня народження класика - пройдіть його самі та покажіть учням. ТЕСТ Читайте також: Як розповісти дітям про Шевченка без шароварщини Як розповісти про класика так, щоб учням захотілося відкрити "Кобзар" самостійно, а не...

# data[].attributes.headline
Жінки в житті Тараса

# data[].attributes.subject
Жінки в житті Тараса

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поглянути на Тараса Григоровича поглядом, яким зазвичай дивляться на живих людей - не така проста справа. Зусиллями літературознавців, критиків, ідеологів, міністерств освіти та шкільних учителів образ Тараса Шевченка сьогодні знерухомлений, відполірований, набальзамований та вбраний у вишивані рушники вже настільки, що риси просто людини, здатної любити, плакати й помилятися, майже не проступають. Тільки Великий Кобзар, Геніальний Пророк, Світоч Духу тощо. Словом, Тараса Шевченка сьогодні більше шанують, аніж читають. Біографію поета й художника вважають малоцікавою. І зовсім даремно. Самих тільки "жіночих ліній", і то якщо брати до уваги тільки найпомітніші, налічуємо цілих п'ять. Це при тому, що Шевченко, мріючи в останні роки про "хату і кімнату, садок-райочок", так і не зміг пізнати простого родинного щастя.
Шевченкознавець Павло Зайцев стверджує, що першим коханням Тараса Шевченка була Оксана Коваленко. У до болю хрестоматійному "Мені тринадцятий минало" пригадаймо:
При самій дорозі Недалеко коло мене Плоскінь вибирала, Та й почула, що я плачу. Прийшла, привітала, Утирала мої сльози І поцілувала... Неначе сонце засіяло, Неначе все на світі стало Моє... лани, гаї, сади!.. І ми, жартуючи, погнали Чужі ягнята до води.
За деякими відомостями, Оксана Коваленко була на три роки молодшою від Тараса, мешкала по сусідству. Перша любов спалахнула на гіркому, навіть трагічному тлі - кріпацьке ярмо, крайня бідність, раннє сирітство. Майбутній Кобзар у дитинстві перебував на одній із найнижчих соціальних сходинок - пас овець. Звісно, що десь там (а де б іще?) йому й довелося переживати цілу низку ранніх підліткових депресій упереміш із першими творчими осяяннями. Оксана була його товаришкою по нещастю. Може, саме це їх і поріднило - відчуття, що світ великий, але їм ворожий, переконаність, що з кріпацтва не випручатися? Хтозна, але перше, чисте, юнацьке почуття справило на Шевченка величезне враження. І через десять, і через двадцять, і через сорок літ він повертатиметься до образу Оксани, не в силах його забути.

15-річний служка помандрував разом із валкою свого пана Енгельгардта до Вільна, покинувши на ідилічному пастівнику своє перше кохання. А повернувшись через чотирнадцять років, уже вільною людиною та здібним столичним художником, дізнався від родичів, що, за однією з версій, Оксана Коваленко просто не стала дожидатися його повернення, вийшла заміж у сусіднє село, народила дітей - від кріпака. За іншою - Оксана закохалася в рекрута-москаля, завагітніла, народила дитину і... збожеволіла, а згодом померла десь "під тином". Її загибель вічним тягарем лягла на поетове серце, а може, й означила одну з найплідніших ліній у його творчості - оспівування долі жінки-покритки.
... З байстрям вернулась Острижена. Було, вночі Сидить під тином, мов зозуля, Та кукає або кричить, Або тихесенько співає Та ніби коси розплітає. А потім знов кудись пішла, Ніхто не знає, де поділась. Занапастилась, одуріла...
Цей мотив помітний у багатьох творах Шевченка. Риси Оксани Коваленко він мимоволі шукатиме (і знаходитиме!) в інших жінках. Така, мабуть, особлива сила першого дитячого кохання.

У майстерні художника Лампі у Вільно, куди віддав свого козачка пан Енгельгардт навчатися малярству, Тарас познайомився з молоденькою польською швачкою Ядвігою Гусиковською. Дівчина вчила його польської мови, прала й прасувала йому одяг. Він називав її Дунею. Саме з нею Шевченко вперше спізнав чари жіночого тіла, дізнався, що таке любощі. Але не тільки. На відміну від Тараса, Гусиковська не була кріпачкою. Спілкуючись із вільною, Шевченко теж поступово, але щоразу більше взявся думати про волю, про нестерпність рабських кайданів. Пізніше поет говорив своєму другові Іванові Сошенку: "Я вперше тоді подумав, чому і нам, кріпакам, не бути такими ж людьми, як інші вільні стани?" Проте й цьому коханню судилося розвіятися, як ранковий туман - у Польщі саме назрівало повстання проти московського гніту, і пан Енгельгардт поспішив забратися геть, прихопивши, звичайно ж, і свого кріпака...

Якщо судити зі спогадів знайомих Тараса Шевченка, то в молодості, до заслання він не мав заміру одружуватися. Поет і художник, входячи в свою першу славу, не цурався, звісно, жіночого товариства, однак тривалих і серйозних зв'язків із жінками в нього не було. "Як молоді люди, почнемо було про це розмову, і варто було б лише нагадати йому якесь його захоплення жінками, він звичайно казав: "Ах, дурниця! Поки з нею балакаю, то буцім то щось і ворушиться в серці, а там і байдуже", - згадує Олександр Афанасьєв-Чужбинський.

Красива німкеня Маша бігала на побачення до Шевченка в Петербурзьку Академію мистецтв. 1839 року він малював натурницю Машу - напівоголену, з розпущеним волоссям. На акварельці підписався - "Чевченко". Німкеня не могла вимовити літери "ш", а тому він підписав портрет так, як вона вимовляла... Кажуть, що в цій любовній історії були всі ознаки трикутника - Іван Сошенко теж виявляв знаки уваги до Маші, навіть більше - палав до неї сильним почуттям, навіть збирався з нею одружитися. Маша вибрала Тараса. А Тарас, якого той-таки Сошенко щойно допоміг викупити з кріпацтва, відставив подалі свою вдячність. Любов же сліпа... Сошенко нібито навіть дуже образився, вони довго не розмовляли, але через деякий час усе ж таки помирилися.

Афанасьєв-Чужбинський згадує, що Шевченка в молоді роки приваблювали не ефемерні безтілесні істоти з печаттю просвітлення на чолі, а цілком живі, жваві, меткі та смішливі дівчата: "Щоб під нею земля горіла на три сажні", - казав поет жартома. Жінки легкої поведінки, пропащі, продажні не вабили Шевченка, хоч він і ставився до них поблажливо, прагнув знайти серед болота хоч би крупинку щирого золота - так дивляться на світ тільки істинні генії.

На балу у вісімдесятирічної поміщиці Тетяни Волховської Тарас Шевченко познайомився з двома жінками, кожній із яких судилося посісти своє, особливе місце в його долі: дружиною відставного полковника Ганною Закревською та племінницею відомого декабриста, княжною Варварою Рєпніною. Із цієї зустрічі й почала свій лік історія їхнього дивного любовного трикутника - поетову уяву збуджувала Закревська, а він - у свою чергу - подобався Рєпніній.

Полковник Закревський запросив Шевченка до свого маєтку в Березовій Рудці - малювати великий сімейний портрет. Шевченко охоче погодився й малював дуже довго й ретельно, аби якомога довше залишатися біля об'єкта свого обожнювання. Ганна Закревська взаємністю Шевченкові не відповідала, залишаючись вірною чоловікові. Уже на засланні згадував Шевченко свою "Ганну вродливу", елегійно зітхаючи. Він сподівався на бодай ще одну зустріч:
Якби зустрілися ми знову, Чи ти злякалася б, чи ні? Якеє тихеє ти слово Тоді б промовила мені? Ніякого. І не пізнала б. А може б, потім нагадала, Сказавши: "Снилося дурній". А я зрадів би, моє диво! Моя ти доле чорнобрива! Якби побачив, нагадав Веселеє та молодеє Колишнє лишенько лихеє.
Зустрітися ще раз їм не судилося. Ганна Закревська померла у віці тридцяти п'яти років. Залишилися тільки вірші, їй присвячені, та ще портрет Ганни з сумовитими очима надзвичайно глибокої пронизливої синяви...

Шевченкові стосунки з Варварою Рєпніною були непростими. Старша на цілих шість років, уже - за мірками ХІХ століття - досягнувши віку старої діви, Варвара Рєпніна була добра, не в міру сентиментальна й емоційна. Коротаючи свого віку майже в сільській глушині, вона зберегла скарб ніжності й турботи в майже первозданному вигляді - ні на кого було витрачати. І весь цей скарб вона готова була подарувати Шевченкові. Він пручався.

"Одного вечора він запропонував прочитати нам свою другу поему... О, якби я могла передати Вам все, що пережила під час цього читання! Які почуття, які думки, яка краса, яка чарівність і який біль! Моє обличчя все було мокре від сліз, і це було щастям, бо я змушена була б кричати, якби моє хвилювання не знайшло цього виходу; я почувала нестерпний біль в грудях... Коли закінчилось читання, нічого не сказала; вам відомо, що при всій моїй балакучості хвилювання відбирає в мене мову. І яка м'яка, чарівна манера читати! Це була чарівна музика, що співала мелодійні вірші!" - ділилася Варвара Рєпніна почуттями в одному з листів. Із першого ж рядка видно, що писала натура чутлива, ранима й експресивна.

Однак поряд із цією дівочою мрійливістю у ставленні Рєпніної до Шевченка помітні й інші інтонації. Княжна хотіла стати для поета не просто музою, не тільки джерелом одвічного натхнення, вона вочевидь претендувала ще й на роль учительки, навіть духовної наставниці. Її постійні повчання впереміш із захопленими вигуками й сльозами потроху набридли Шевченкові. " Щораз більше виявлявся мій потяг до нього; він відповідав мені деколи теплим почуттям, але пристрасним - ніколи. Нарешті настав день і час його від'їзду. Я зі сльозами кинулася йому на шию, перехрестила чоло й він вибіг із кімнати. Капніст переконаний, що я кохаю його й що я втратила голову. Я ж дуже прив'язана до нього й не перечу, що коли б я бачила з його боку кохання, я може б відповіла йому пристрастю", - з листів Рєпніної.

Шевченко не бачив у Рєпніній ні духовної посестри, ні - тим більше! - своєї музи. Він куди більше цікавився сестрами Глафірою й Олександрою Псьол - художницею й поеткою, які жили в маєтку Рєпніних. Він упадав коло Закревської. Варвару Рєпніну пекли нестерпні ревнощі, вона їх наче й не намагалася приховувати.
Душі з небес благословенній Дано любить, терпіть, страждать. І дар приречений, натхнення, Дано сльозами поливать.
У цих рядках, присвячених Варварі Рєпніній, радше повага, дружба, навіть захоплення перед високою душею, але не любов, не пристрасть, ані тіні земного тілесного поривання. Коли Шевченко опинився на засланні, Рєпніна листувалася з ним, підтримувала, надсилала книги. Сьогодні відомі 16 листів Рєпніної до Шевченка, і лише 8 - Шевченка до неї. Факт промовистий і коментарів не потребує. Не залишив художник Тарас Шевченко й портрета Варвари Рєпніної - жінки, яка пронесла велику й справжню любов до нього через усе життя. Натомість маємо портрет Рєпніної, написаний рукою щасливішої суперниці - Глафіри Псьол. З портрета Рєпніна дивиться такими живими, такими пристрасними очима, що немає жодного сумніву - вона вміла любити.

Після заслання Тарас Шевченко таки вирішив одружитися - набридло "вільне, бурлацьке" життя, схотілося домашнього затишку й привітної жіночої ласки. У Нижньому Новгороді, подорожуючи від Петербурга до Москви, Шевченко познайомився із шістнадцятирічною провінційною актрисою Катрусею Піуновою. Вона грала роль Тетяни у виставі "Москаль-чарівник". Про їхню першу зустріч Піунова згадувала так: "...Серце моє калатало так сильно і так часто, що я ледве переводила подих. Якесь незрозуміле хвилювання охопило мене від його теплого потиску руки. В ньому була якась чарівна простота... Коли я вийшла на сцену і знову в партері побачила ласкаві очі поета, я мимоволі посміхнулася, і натхнення - творчий вогонь - охопили всю мою істоту".

Тарас Шевченко вчив Катерину української мови, читав разом із нею книжки, плекаючи мрію про одруження. Згодом він вирішив попросити в батьків її руки й серця. Сцена, якщо вірити спогадам Шевченкових друзів, вийшла досить жалюгідна. Наречена спаленіла й вибігла з кімнати геть, а батьки відмовили сватам під приводом великої різниці у віці. Ще деякий час Тарас Григорович намагався хоча б листуватися з коханою, однак молода актриса не виявила бажання підтримувати ці стосунки. "Я швидше простив би їй найсміліші вчинки, ніж цю дрібну неспроможність: у мене все як рукою зняло. Відпочину і на дозвіллі займусь перепискою для друку моєї невільничої поезії", - писав розчарований Шевченко. Після цього він навіть перестав вітатися з Піуновою під час випадкових зустрічей. А вона, уже будучи одруженою з іншим, писала: "Тоді, п'ятнадцятирічна дівчина, я, звичайно, не могла оцінити цю велику людину, але зате все життя гордилась і горджусь тим, що звернула на себе його увагу..."

Мрії про одруження не полишають Шевченка: "Хоча б на чортовій сестрі, бо доведеться одуріти в самотині..." У листі до зведеного брата Варфоломія Тарас запитує про Харитину Довгополенко - чи не одружена вона ще? Брат дивується - хіба ж такій великій людині, як Тарас, годиться брати в дружини таку просту? Шевченко наполягає: "...я по плоті і духу син і рідний брат нашого безталанного народу, так як же таки поєднать себе з ... панською кров'ю? Та й що та панночка одукована робитиме у моїй мужицькій хаті? Харита мені подобалася, хоч я її й назирком побачив... Нехай Харита, добре подумавши, скаже, чи піде вона за мене? Щоб я знав, що мені думать і що робить?" Харитина відмовила: "Що це ви видумали?.. за такого старого і лисого!"

Ликері (Лукерії) Полусмак судилося стати останньою любов'ю Кобзаря. Ликера була наймичкою. Яскраву характеристику залишила Надія Кибальчич, родичка Пантелеймона Куліша: "З самого початку Ликера здавалася дівчиною лінивою, неохайною та легковажною. Прокидалась зранку пізніше матері, нічого вдома не робила... Ходить вона завжди невмита, з брудною шиєю та нерозчісаним волоссям, проте була вельми кокетлива й любила похизуватися своєю стрункою фігурою... заводила інтриги з сусідськими лакеями, носила їм у кишенях смажену дичину на гостинець... Середнього зросту, круглолиця, трішки у ластовинні, кароока, вуста пишні, вишневі, волосся темно-русяве. Тільки фігура її, тонка у стані й пишна у плечах, була дуже гарна, і Ликера добре про це знала... Одягалась вона завжди по-українськи. Як для звичайної дівчини, вона була дуже хитра та розумна".

Шевченко дарував Ликері численні дорогі подарунки - капелюшки, туфлі, персні, навіть Євангеліє в золотій оправі. Міг витратити на її забаганки близько 200 рублів за день. Однак вона не схотіла відповісти на його любов, віддавши перевагу молодшому - перукареві-п'яничці.

У 1904 році, після смерті пияка-чоловіка, Ликера Полусмак залишила Петербург і приїхала до Канева. Щодня ходила на могилу - вимолювала прощення. Навіть залишила в книзі відгуків такий запис: "...приїхала твоя Ликера, твоя люба, мій друже. Подивись, подивись на мене, як я каюсь..." Ликера просила поховати її біля підніжжя Чернечої гори - якщо не в головах, так бодай у ногах генія, колись зневаженого нею. Цього заповіту не виконали...

Геній - на те й геній, щоб навіть особисте нещастя перетопити в чисте золото поезії. Зрадлива Ликера надихнула Шевченка на ліричний шедевр:
Поставлю хату і кімнату, Садок-райочок насажу. Посиджу я і похожу В своїй маленькій благодаті. Та в одині-самотині В садочку буду спочивати, Присняться діточки мені, Веселая присниться мати, Давнє-колишній та ясний Присниться сон мені!.. і ти!.. Ні, я не буду спочивати, Бо й ти приснишся. І в малий Райочок мій спідтиха-тиха Підкрадешся, наробиш лиха... Запалиш рай мій самотний.
Шевченко помирав самотній. Слава не завжди йде в парі з особистим благополуччям.

Але всі жінки, до яких прагнуло поетове серце, отримали від нього найдорожчий дарунок - безсмертя. Хто б про них знав, якби не його рядки - сповнені то радощів, то болю.

Рядки, які житимуть стільки ж, скільки живе любов.

Вічно.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жінки в житті Тараса Шевченка. Якби зустрілися ми знову...

# data[].attributes.attachment_link.description
Поглянути на Тараса Григоровича поглядом, яким зазвичай дивляться на живих людей - не така проста справа. Зусиллями літературознавців, критиків, ідеологів, міністерств освіти та шкільних учителів образ Тараса Шевченка сьогодні знерухомлений, відполірований, набальзамований та вбраний у вишивані рушники вже настільки, що риси просто людини, здатної любити, плакати й помилятися, майже не проступають.

# data[].attributes.headline
Невідомі історії

# data[].attributes.subject
Невідомі історії

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Енгельгардт Софія Григорівна (1804-1875) - баронеса, поміщиця Тараса Шевченка; петербурзька знайома поета Олександра Пушкіна (1799-1837). Належала до прибалтійської гілки роду Енгельгардтів. Дочка Килини Степанівни Гладкової й генерал-майора барона Готхарда-Герхарда Енгельгардта (1759-1834), учасника воєнних кампаній кінця XVIII - початку XIX століття.

Дружина Павла, Софія Григорівна, жінка, за свідченням сучасників, "високого розумового й естетичного розвитку", народилася в родині військового, здобула хорошу приватну освіту, добре грала на фортепіано, співала. Баронеса походила з прибалтійської гілки роду Енгельгардтів, виховувалася в родині з "масонськими поглядами".

Софія була донькою генерал-майора барона Готхарда-Герхарда (в російській транскрипції - Григорія Григоровича) Енгельгардта (1759-1834), учасника воєнних кампаній кінця XVIII - початку XIX століття, героя Вітчизняної війни 1812 року, портрет якого серед 332 воєначальників, виконаних пензлем англійця Джорджа Доу (1781-1829), висить у Військовій галереї Зимового палацу Санкт-Петербурга. Генерал Готхард-Герхард був освіченою людиною свого часу, він "читав твори Руссо й Вольтера". Софіїна мати - Килина Степанівна Гладкова, ймовірно, з Полтавщини, з роду кошового отамана задунайських запорожців Йосипа Гладкого (1789-1866).
Отже, батько Софії - Григорій Енгельгардт "через численні рани" пішов у відставку й тихо-мирно мешкав у своєму маєтку в Білорусії й радів, коли в гості приїздила донька із зятем і внуками. А народився генерал в Альт-Борні (Курляндія). Це, якщо напрямки від родинного села Кустовичів, буде з тридцять верст на схід від латвійського містечка Даугавпілс, селище розташоване на тихоплинній річці Даугава. В історичному відношенні територія являє собою південно-східну окраїну Курляндського герцогства, яке ввійшло до складу Російської імперії 1795 року.
Незважаючи на те, що Григорій Григорович, як військовий, майже все життя провів далеко від рідних місць, а на схилі віку оселився на Кобринщині, очевидно, він не втрачав зв'язку з родичами, яких селив на постійне проживання неподалік маєтку. Скажімо, за родоводом Енгельгардтів, складеному в Курляндії й датованому 8 грудня 1826 pоку, з'ясовано, що два з трьох рідних братів батька Софії Григорівни - Олександр й Адам - мешкали у своїх маєтках неподалік, у Курляндії. В Альт-Борні залишилася спадкоємниця роду Олександра Енгельгардт (1760-1822). Важливо й те, що в родоводі було вже записано про шлюб Софії й Павла Енгельгардтів у січні 1825 року. Це свідчить, що Шевченкові Енгельгардти підтримували постійний родинний зв'язок із курляндськими Енгельгардтами.

У справі виїзду п'ятнадцятирічного Тараса Шевченка за межі Вільшани до Вільно ініціатором могла стати Софія Енгельгардт, а вже в місті брала з собою "придворного маляра Тараса" на бали, на службу в костели й у мандри салонами - далеко від України, в литовській столиці Софія Григорівна Енгельгардт залишалася великосвітською красунею. Про це свідчить хоч би ось такий життєвий факт: 9 листопада 1829 року Софія народжує сина Миколку, а вже 6 грудня, як посвідчив Шевченко в "Автобіографії", "...пан и пани уехали в ресурсы (дворянское собрание) на бал", де на одному з розважальних вечорів красиві очі пані Енгельгардт блищали дужче від брильянтів її багатої діадеми - це була найчарівніша жінка (Див.: Шевченко Т. ПЗТ у 12-ти т. - Т. 5. - К., 2003. - С. 192).
Софія Григорівна безпосередньо впливала на культурний розвиток Шевченка, допомагаючи козачкові вивчати мови, слухати музику й "барские разговоры" - в Енгельгардтів були гостями як в Литві, так і в Санкт-Петербурзі найвідоміші діячі мистецтва, вчені й військові. У тогочасному вищому світі ще спілкувались французькою. Енгельгардти навіть тримали гувернантку-француженку, яка вчила їхніх дітей манерам та мові, пані дозволила інколи давати загальні уроки французької мови й Тарасу Шевченку. Недаремно ж згодом театральний критик Олександр Елькан (1802-1868) напише, що Тарас вільно спілкувався французькою мовою, а Шевченко - про те, що він використовував своє знайомство з молдаванином Олександром Львовичем, перекладачем Головного управління шляхів, так: "Странное явление этот Элкан. Нет языка, на котором бы он не говорил" (Шевченко Т. ПЗТ у 12-ти т. - Т. 4. - К., 2003. - С. 172).
Т. Шевченко потрапив до покоїв баронеси чотирнадцятирічним, а залишив, коли вже мав двадцять чотири роки. Чи не гра й спів Софії Григорівни, якими насолоджувався молодий Тарас, відгукнулися в його повісті "Варнак", а стосунки героя з "панною Магдаленою" - душевним ставленням юнака до пані, коли: "...она просиживала до полуночи за фортепиано, вариируя чудные создания Бетховена... Я, бывало, сижу в уголку, не пошевельнуся: сижу и слушаю, слушаю и заплачу, сам не знаю отчего. Музыку я полюбил страстно, и этой любовию я обязан панне Магдалене" (Шевченко Т. ПЗТ у 12-ти т. - Т. 3. - К., 2003. - С. 131).
Як у Вільшані, так і у Вільно та столиці Енгельгардти володіли великою бібліотекою, де були поточні видання російських і зарубіжних письменників, зокрема польських і французьких, класика, в панських покоях Тарас уперше побачив кращі книжки відомих поетів і письменників різними мовами. Тарас Шевченко міг користуватися зібраннями за дозволом і порадою Софії Григорівни в час, коли Павло Енгельгардт був на службі. Про захоплення юного Тараса книжками, бажання якомога більше читати й "звідти щось змальовувати" писав і письменник та історик, Тарасів товариш Пантелеймон Куліш (1819-1897): "Не було книжки живої і животворящої, щоб йому в руки не попала та й лежала в нього не прочитана. Пушкіна він знав напам'ять, а Шекспіра возив з собою, куди б не їхав" (Куліш П. Твори у 2-х т. - Т. 2. - К., 1989. - С. 541).
Польський історик Броніслав Залеський (1820-1880) розповідає у спогадах, що "Шевченко говорив добре по-польськи; Міцкевича, Богдана Залеського, а почасти й Красінського не одну річ умів напам'ять" (Спогади про Тараса Шевченка. - К.: Дніпро, 1982. - С. 250).
Професор Павло Зайцев (1886-1965) у брошурі "Шевченко і поляки" зазначив, що Тарас Григорович мав сталі зв'язки з поляками, очевидно, тому й навчився їхньої мови ще в юнацтві, в покоях Софії Енгельгардт. І не можна недооцінювати того, що польська мова була для Тараса "широкими дверима" до світу західної літератури. А знання французької мови у Шевченка, мабуть, було таке, що хлопчина читав французькі твори в оригіналі. Так, в автобіографічній повісті "Художник" Тарас Шевченко з допомогою Демського читав французькою "Брата Якова" романіста й драматурга Поль де Кока (1793-1871). Український літературознавець, академік Олександр Білецький (1884-1961) стверджує, що "Кларіссу" англійського романіста Семюеля Річардсона (1689-1761) Шевченко прочитав у перекладі французького письменника Жуль Верна (1828-1905). На підставі повістей і Шевченкового "Журналу" літературознавець Олександр Білецький подав перелік прізвищ із творів, які Тарас Григорович прочитав і згадує у своїх роботах: "З античних авторів у нього вийшов би Гомер, пісні якого Шевченко порівнює з епосом дум, віддаючи цьому останньому перевагу; Геродот, Плутарх, Вергілій ("Георгіки"), Горацій, Овідій, Тіт Лівій, а також різні латинські й грецькі письменники християнської епохи. З письменників нової ери Європи увійшли б з італійських - Данте, Петрарка, Бокаччо, Аріосто, Тассо, а з англійців - Шекспір, Дефо, Річардсон, Голдсміт, Оссіян, Гіббон, Бернс, Байрон, Вальтер Скотт, Діккенс; з німців - Ґете, Шіллер, Коцебу; з французів - Вольтер, Шатобріян, Беранже, Барб'є, Дюма-батько, Ежен Сю (якого він критикував), Бальзак, твори Гюго, які були на той час перекладені російською мовою й здобували популярність, були відомі Шевченку, а також твори Лямартіна, Жорж Санд, яку вже читав російський читач, "Мої таємниці" Селівіо Пелліко, італійського патріота, що були перекладені російською мовою в 1836 році й справили велике враження на російську інтелігенцію, напевно, були предметом Шевченкового зацікавлення" (Білецький О. Шевченко і західноєвропейські літератури // Білецький О. Зібрання праць у 5-ти т. - Т. 2. - К., 1965. - С. 265).
Після переїзду до Санкт-Петербурга Софія Енгельгардт завела знайомство з багатьма визначними діячами російського мистецтва й літератури, її дружбою дорожив Михайло Глинка (1804-1857), композитор присвятив баронесі романс на слова Петра Риндіна "Как сладко с тобою мне быть", де є такі рядки:

Как сладко с тобою мне быть
И молча душой погружаться
В лазурные очи твои.
Всю пылкость, все страсти души
Так сильно они выражают,
Как слово не выразит их.
И сердце трепещет невольно
При виде тебя!
(Глинка М. Записки // Литературные произведения и переписка. - М., 1973. - Т. 1. - С. 300).

В одному з листів Михайло Глинка навіть змушений поскаржитися: "...від Софії Григорівни Енгельгардт мені доводиться зазнавати збитків через співи - ніяк позбутися не можна, - тому я бачуся з кузиною рідше, ніж слід було б" (Там же. - С. 280). M. Глинка, як товариш брата Павла Василя Енгельгардта (1828-1915), бував частим гостем у петербурзькому домі на Моховій, охоче грав, співав, очевидно, його не тільки вабив до себе затишок родовідного дерева, але й надихала краса господині дому, її гостина й душевність.
А ще ми на власні очі бачимо красуню Софію саме в бальному вбранні - репродукцію її портрета було опубліковано письменником Михайлом Енгельгардтом (1861-1915) як ілюстрацію до розвідки "Давні епізоди" в петербурзькому журналі "Исторический вестник" за травень 1911 року. Понад усе з мистецтва Софія Григорівна любила музику, слід наголосити на її захопленні співами (принаймні у виконанні інших). На доказ цього наведемо такі свідчення: по-перше, як згадував Василь Енгельгардт, він, маючи в дитинстві "контральто", за бажанням матері співав на криласі в церкві сліпих на Литейній вулиці, де в будинку Щербакова мешкали Енгельгардти. Нарешті, через багато років Василь Павлович напише, що його племінник "Володимир бачив у кімнатах матінки, Софії Енгельгардт, деякі її меблі... Бачив і рояль горіхового дерева, під акомпанемент якого не раз співав знаменитий Тамбуріні" (Непокупний А. Балтійські зорі Тараса // У Вільні, городі преславнім. - К., 1985. - С. 238). Ймовірно, Софія Григорівна була знайома й з італійським співаком Антоніо Тамбуріні (1800-1876), драматичним баритоном якого захоплювалися в багатьох країнах, зокрема, й в Російській імперії...
Упродовж десяти років сімейного життя Софія Енгельгардт стала матір'ю сімох дітей, як, до речі, і її мати, - однієї дочки й шістьох синів. Про зовнішність Софії Григорівни знаємо не так і мало, ще й, окрім того, можемо уявити з фотографій, які збереглися, однак варто додати кілька її словесних портретів, що їх на схилі життя відбив у листуванні її син, Василь Павлович Енгельгардт. Наведемо словесні краплини, видобуті й мовознавцем і перекладачем Анатолієм Непокупним (1932-2006), які він знайшов у листах Василя Енгельгардта за 1909-1911 роки: "Оригінали портретів прекрасно написані. Батьки зовсім молоді. Мати - красуня рідкісна"; "Портрети чудесні. Не можу намилуватися красунею-матінкою"; "Матінку добре пам'ятаю як красуню! Вона була кращою за всі її портрети. В альбомі батька записано: Sophie ou la mort!" (французькою - "Софі або смерть!"); "У матінки очі були чудового голубого кольору. Вона і в 40 років була ще дуже гарна" (Непокупний А. Балтійські зорі Тараса // У Вільні, городі преславнім. - К., 1985. - С. 232-246).
В іконографії Енгельгардтів портрети Софії Григорівни викликають чи не найбільшу зацікавленість. Першим відомим портретом дружини Павла Енгельгардта є мініатюра, де Софія Григорівна зображена з відкинутою вуаллю й фрагментом миртового вінка з двома квітками в зачісці - портрет оправлений в металеву рамку. Судячи з листів Василя Енгельгардта до приятеля, астронома Дмитра Дуб'яго (1849-1918), це зображення зберігалося у вдови його брата, Миколи Павловича. Фото надіслано дрезденському астрономові. Ось як оцінив "фамільну мініатюру" старший син Енгельгардтів: "Портрет, надісланий Барятинською (княгиня Барятинська - сестра братової вдови Є. М. Енгельгардт), - безсумнівно, портрет моєї матері, але дуже мало схожий, особливо щодо виразу: її чудові голубі очі, її зачіска в першій молодості. Подібності з дружиною Миколи Павловича немає анінайменшої; таке вбрання, як на портреті, носили в той час, коли дружини брата ще не було на світі. Та й Барятинська не віддала б портрета своєї сестри". Отже, не без вагань син Софії Григорівни прийняв образ неньки на мініатюрі. Порівняймо його першу реакцію на одержання сімейної реліквії: "Якщо жіночий портрет повинен зображувати матір, то він не схожий".
Справді, як свідчить фотографія "сімейної кімнати" в дрезденському будинку Василя Енгельгардта, під нижнім лівим кутом портрета Софії Енгельгардт у бальному вбранні була розташована на стіні фотокопія обговорюваної мініатюри. У живописі мініатюрами називають портретні зображення невеликого формату, виконані гуашшю або аквареллю на картоні, папері, пергаменті, слоновій кістці, а також олійними фарбами - на металі або керамічними фарбами на порцеляні, емалями - на металевій платівці. Мініатюрні мальовничі портрети вставлялися в табакерки, годинники, медальйони й брошки. Цей мистецький жанр сполучає ліризм і особливу інтимність - мініатюрні портрети замовлялися в пам'ять про близьких людей, з завданнями декоративними.
Як відомо, мініатюрні портрети були характерними й популярними для інтер'єру дворянських будинків другої половини XIX століття. У Російській імперії були поширені емалеві мініатюри, а зображення імператорів й імператриць виконували роль нагородних царських знаків. Мініатюрний портрет набув камерного характеру, стаючи сімейною реліквією, що передавалася від покоління до покоління. Мініатюри прикрашали стіни кабінетів та віталень, стояли на камінах, бюро, туалетних столиках, хоча більшості з них не властиве глибоке розкриття характеру своїх моделей.
Очевидно, наведена інформація про мініатюру повністю може бути адресована й до мініатюрного портрета Софії Енгельгардт. Рисунок, напевно, був "виставлений" вдома у Павла Енгельгардта в ті роки, коли там козачкував Шевченко. І, ймовірно, мініатюру юний Тарас бачив, тому прикметним є те, що відомі його акварелі "Портрет П. В. Енгельгардта" (1833) і "Голова жінки" (1834), особливо остання, імітують мініатюри на фарфорі або на слоновій кістці, образно так подібні до Софії Григорівни...
Знайомство Шевченка як художника-початківця з творами, що представляли собою жанр портретної мініатюри, тепер, можна сказати, "документується" найранішим відомим нам зображенням Софії Енгельгардт - можливо, це захоплення й вдячність цій жінці, яка опікувалася ним як мати.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко і Софія Енгельгардт

# data[].attributes.attachment_link.description
Енгельгардт Софія Григорівна (1804-1875) - баронеса, поміщиця Тараса Шевченка; петербурзька знайома поета Олександра Пушкіна (1799-1837). Належала до прибалтійської гілки роду Енгельгардтів. Дочка Килини Степанівни Гладкової й генерал-майора барона Готхарда-Герхарда Енгельгардта (1759-1834), учасника воєнних кампаній кінця XVIII - початку XIX століття.

# data[].attributes.headline
Невідомий Шевченко

# data[].attributes.subject
Невідомий Шевченко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Він вже так давно сидить на гранітних п'єдесталах та висить в рушниках на стінах шкільних кабінетів, що вже певне й забув, як колись носив єнотову шубу та кохав 15-ти річну натурницю. Але ми нагадаємо.

Отже, Тарас Шевченко. Він же "пророк", "кобзар" та "духовний вождь українського народу".

Шевченко народився 9 березня 1814 року в селі Моринці, що на Черкащині, в сім'ї кріпака. Потім виріс, з кріпацтва звільнився, вступив до Петербурзької академії мистецтв, став художником і поетом, відбув заслання, повернувся і помер у віці 47 років.

Але це ми, хочемо чи не хочемо, знаємо зі школи. А сьогодні ми поговоримо про те, чого в школі нам про Шевченка не розповідали.

Відомим Шевченко став ще за життя, його вірші переписували і передавали один одному, він був частим гостем Петербурзьких мистецьких салонів та мав багато друзів серед художників та літераторів. Шевченко був епатажним, любив розказувати анекдоти і випивати в хорошій компанії. Він прожив коротке, але дуже насичене життя. А нижче кілька "не шкільних фактів" з його біографії.

Шевченко-нездара

Навіть якщо долею вам накреслено стати великим поетом, все одно знайдеться хтось, хто повідомить вам, що ви геть ні до чого незугарні. Ще будучи дитиною малий Шевченко втік в сусіднє село Тарасівку до дячка-маляра аби той навчив його малювати.

"Він подивився уважно на мою ліву руку і відмовив мені навідріз. Він заявив мені, на мій великий жаль, що в мене немає здібностей ні до чого, ні навіть до шевства або бондарства" (з листа Шевченка до редактора "Народного чтения").

Але Шевченко не здався і, бачте, має тепер пам'ятники по всьому світу. Готовий вам мотиватор.

Згадка про перше кохання у віршах

"Мені тринадцятий минало.

Я пас ягнята за селом."

Цього ви не можете не пам'ятати. А пам'ятаєте, як його малого прийшла втішити дівчина, що саме була поруч?

"А дівчина

При самій дорозі

Недалеко коло мене

Плоскінь вибирала,

Та й почула, що я плачу.

Прийшла, привітала,

Утирала мої сльози

І поцілувала ..... "

Це була подруга дитинства і перше кохання Тараса Григоровича - Оксана Коваленко. Шевченко часто згадував Оксану в своїх творах. Перше кохання є перше кохання. Якщо ви це знали, значить вам більше пощастило з вчителькою української літератури, ніж нам.

Міф про царицю і викуп з кріпацтва

Ви знаєте, що Шевченка викупили з кріпацтва в 1838 році за 2500 карбованців. Це були величезні гроші і їх нібито дала сама імператриця. Втім, це не зовсім так.

Гроші мали назбирати в лотереї, що її проводила імператриця в своєму палаці на святвечір 24 грудня 1837 року за ініціативою друзів Шевченка. В лотереї розігрували різні кришталеві та порцелянові речі привезені з Петербурських казенних заводів, а також портрет Василя Жуковського, поета та вихователя молодого царевича, роботи Карла Брюллова. Але врешті виявилось, що цариця, її донька та син разом сплатили за лотерейні квитки всього 1000 карбованців. Решту грошей, скоріше за все, довнесли друзі Шевченка - Брюллов, Жуковський та Вієльгорський.

Шуба і вечірки

Молодий Шевченко був тим ще франтом. З легкістю витрачав гроші на красивий і модний одяг, любив білі парусинові костюми і якось з гонорару навіть купив собі єнотову шубу. Нелегка доля талановитого молодика робила його страшенно популярним в петербурзьких домах.

Його друг по Петербурзькій Художній Академії Іван Сошенко, з яким Шевченко ділив квартиру, в своїх спогадах писав: "...Тарас мій частенько став роз'їжджати по вечорах. Він, як то кажуть, увійшов у моду; його приймали скрізь як диковинку. Він став гарно вдягатися, навіть з претензією на франтівство, словом, у нього вселився світський біс". От вам і сумний кріпак.

Тарас Чевченко

Ще будучи студентом Академії, Шевченко закохався в свою 15-річну натурницю Амалію Клоберг. Вона була донькою хазяйки квартири, в якій Шевченко жив разом із Сошенком. В 1839 році Шевченко навіть написав її портрет і підписався "Чевченко". Амалія не могла правильно вимовити прізвища художника і на догоду їй він підписувався так, як вона вимовляла. З листів Шевченка до друзів так і не зрозуміло, чи зізнавався він Амалії в своїх почуттях, і чи мав поет з дівчиною якісь стосунки.

Шевченко писав російською

Вам у школі не здавалось, що портрет суворого Шевченка, що висів над дошкою в кабінеті укрмови ніби промовляє до вас: " А ти говориш на перерві російською?!" І ставало, як мінімум, страшно і трошки соромно. Але Шевченко і сам писав російською мовою. Його найвідоміші російськомовні твори - віршована повість "Слепая" та прозова "Невеста".

В книзі "Спогади про Т.Шевченка" Андрій Козачковський, друг поета, пише, що російськомовні твори Шевченка "зразок неповторного, що не вдалося Основ'яненку, мистецтва передавати місцевою російською мовою побут України з цілковитим дотриманням зворотів рідної мови і народного характеру дійових осіб".

Сам Шевченко вважав, що пишатися тут особливо нічим.

"Переписав оце "Слепую" та й плачу над нею. Який мене чорт спіткав! За який гріх, що я оце сповідаюсь кацапам черствим кацапським словом", - написав він у листі до Якова Кухаренка у 1842 році.

Голе селфі

Для нас Шевченко-поет затьмарив Шевченка-художника. А виявляється, до наших днів дійшло понад 800 картин і малюнків Шевченка. А якось Шевченко навіть намалював жартівливий автопортрет, на якому зобразив себе голим. Малюнок довго був заборонений цензурою, ну бо хто це малює голих кобзарів!

Не пийте зі священиками

Кажуть, Шевченко був охочий до випивки. Але справа в тому, що це всі навколо хотіли з ним випити. Якось в 1859 році Шевченко приїхав до Києва. Шевченко вже тоді був такий популярний, що кожен прагнув похвалитися близьким знайомством з ним. Священик Троїцької церкви отець Єфим та його товариш купець Балабуха теж взялися приїжджого поета розважати. Захопивши цілу батарею пляшок (так пише в своїх спогадах про Шевченка Михайло Чалий), друзі повели Шевченка за Дніпро і пили півночі. Тарас Григорович хотів і заночувати на березі, але священик заволік його до себе додому, закрив ворота і не випускав аж до 8-ої ранку. В знак протесту дещо нетверезий Кобзар відмовився залишатися в кімнаті і спав просто у дворі біля воріт. На ранок друга з полону визволив Сошенко.

Шевченко та Куліш: чоловіча дружба

Пантелеймон Куліш і Тарас Шевченко були друзями. Разом співали, малювали і навіть ловили рибу. Тільки Куліш недолюблював Шевченка за його цинізм, а Шевченко Куліша - за аристократичність. Власне Куліш нібито і розпускав чутки про те, що Шевченко пияка. Так стверджує літературознавець Богдан Тихолаз. Зносили один одного літератори за талант. От вам і міцна чоловіча дружба.

Ромовий щоденник

Улюбленим напоєм Шевченка був ром. В ті часи ром привозили лише з-за кордону і задоволення це було не з дешевих. Та що там - і зараз недешево любити ром.

"Не дешево, зате смачно" - мабуть, сказав би нам Шевченко і налив би по скляночці. Гріх же не випити за 203ій день народження великого поета і художника. За таке нас би навіть Куліш не засудив.

Джерело: lustrum

Comments

comments

# data[].attributes.attachment_link.title
10 фактів про Шевченка, які не згадували у школі

# data[].attributes.attachment_link.description
Він вже так давно сидить на гранітних п'єдесталах та висить в рушниках на стінах шкільних кабінетів, що вже певне й забув, як колись носив єнотову шубу та кохав 15-ти річну натурницю. Але ми нагадаємо. Отже, Тарас Шевченко. Він же "пророк", "кобзар" та "духовний вождь українського народу".

# data[].attributes.headline
Нащадки Шевченка

# data[].attributes.subject
Нащадки Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
2 квітня 1916 р. народився нащадок Тараса Шевченка Олег Лундстрем, керівник джазового оркестру, внесеного до Книги рекордів Гіннесса як найстаріший у світі безперервно існуючий бенд. Для шанувачів приколів: Лундстрем знав про своїх предків і писав у автобіографії.
Дід Олега Лундстрема по матері Петро Прокопович Валуєв - українець, внучатий небіж Тараса Григоровича, народоволець. Його арештували за звинуваченням у замахові на Олександра III, після смерті імператора за амністією відправили на вічне поселення в Читу. Там нащадок Шевченка шалено закохався у співучу грекиню з Одеси, яка працювала білошвейкою, одружився. У Читі народилася Галина Петрівна Валуєва, мати Олега. Вона вийшла заміж за викладача Читинської гімназії Леоніда Францевича Лундстрема та народила йому двох синів. Батько Лундстрема виводив рід від варягів, тому синам дав імена князів-русичів - Олег (1916 р.) та Ігор (1917 р.).
Прадід Олега по лінії батька - швед Карл Август Лундстрем, який разом із двома дітьми пішки перетнув фінський кордон і приїхав до Петербурга.
Коли Олегові було 5 років, родина переїхала до Харбіна, Маньчжурія (Китай), де батько викладав фізику у середній школі, згодом був лектором Харбінського Політехнічного інституту. У 1932 р. Олег Лундстрем закінчив комерційне училище і поступив до Політехнічного інституту.
У 1932 р. на КВзалізницю прийшли японці та змусили радянців продати свою частину дороги; багато тоді росіян повернулося до СРСР, але більше - втекло у Шанхай. У 1933 р., добираючи музику для ніг, Олег Лундстрем придбав для вечірки платівку оркестру Дюка Еллінгтона з композицією "Старий добрий Південь" (Dear Old Southland) і закохався в джаз. Платівку музикант беріг все життя, хоч за неї пропонували солідні кошти. П'єса сподобалася і друзям-музикантам; згодом хлопці відкрили для себе Луї Армстронга. Олег вивчав звучання оркестру, самотужки аранжував, разом із друзями відтворював п'єси з платівок, грали на танцях.
У 1935 р. у Лундстремів сталося кілька подій. Олег закінчив Харбінський музичний технікум з класу скрипки, Політехнічний інститут виключив зі складу студентів усіх радянських громадян (серед них і третьокурсник Олег). У лютому батько отримав призначення до залізничного інституту в Ростові-на-Дону та виїхав до СРСР, а мати з Олегом та Ігорем лишилися в Харбіні. В 1937 р. батько був арештований і засуджений за шпигунство, але писав листи до вересня 1938-го про те, що все добре. І - ні звука до 1946-го: виявилося, що він помер у 1944 р. в таборах.
1935-го року Олег організував і очолив молодіжний джаз-оркестр. Проголосували дев'ять музик - і обрали керівника свого джаз-оркестру - Олега (тромбон, фортепіано), брат Ігор (тенор-саксофон). У 1935 р. їхній оркестр робив ім'я в Харбіні: грали на балах, вечірках, виступали на місцевому радіо. Наступного року був Шанхай ( Китай ). Працювали в готелі "Янцзи", потім у болл-румі (танцзалі) "Мажестик". У 1936 р. Олег Лундстрем створив джаз-бенд, вони переїхали в Шанхай (Китай), де почалася професійна діяльність колективу. На початку 40-х їхня "Пісенька про капітана" стала міжнародним шлягером, оркестр став одним із кращих у Шанхаї; преса назвала Олега Лундстрема "Королем джазу Далекого Сходу".
Друга світова. У 1944 р. закінчив французький Вищий технічний центр, отримав професію архітектора. Олег Лундстрем володів англійською, китайською, французькою та шведською.
Після війни Союз запропонував усім народженим у Російській імперії, повернутися. Олег Лундстрем який прожив 26 років у Китаї, заснував там свій оркестр і керував ним 11 років, вивіз бенд у повному складі в СРСР. Що там чекало? Перше, великий самопальний напис: "Находка - это исчо не Россия, а Россия - это уже не находка". Лундстрем все життя звіряв за вченням Вернадського, тому почав шукати смисл у мотто.
Ще до війни Сталін вважав, що джаз - музика негрів, рабів, отже, мистецтво пролетаріату. Пізніше, коли СРСР разом із США ділили карту світу, у Союзі лунав джаз. А за часів холодної війни джаз став мистецтвом товстих, музикою стиляг. І треба ж було Лундстрему потрапити в Союз у час заборони джазу?
Їм запропонували Казань, театр, консерваторія. Все майже спочатку. Та Олег був щасливою людиною, у нього була творчість, були музи - свято життя (не було гадки про родинні будні). У Казані він завідував музичною частиною у російському драмтеатрі, Галя грала на сцені. Коли вона завагітніла, 38-річний Олег мусив одружитися. Доля ж зробила цікавий виверт: Галя зробила по знайомству аборт і позбавила себе майбутніх надій на дітей. Так у самоті, у стерильних, охайних квартирах, де геть усе було зроблено руками хазяїна, проходили родинні будні.
Тільки восени 1956 оркестр було офіційно зареєстровано в СРСР.

У 60-ті роки солісткою оркестру О. Лундстрема була Валентина Купріна. Кажуть, її долю вирішили дві телеграми. Лундстрему від неї: "Чи потрібна вам співачка? Голос - контральто". І відповідь: "Приїжджайте". Після прослуховування Валентина Купріна стала солісткою оркестру.
Почалося гастрольне життя; під час гастролі від інфаркту помер брат Ігор, з яким Олег ніколи не розлучався.
Прийшов час і оркестр Олега Лундстрема було внесено до Книги рекордів Гіннесса як найстаріший у світі безперервно існуючий джазовий оркестр, а ім'я Олега Лундстрема - як беззмінного диригента й керівника оркестру упродовж 65 років. На батьківщині джазу його було визнано Людиною року 1998 року у США.
У ніч із 13 на 14 жовтня 2005 року на своїй підмосковній дачі 89-річний митець упокоївся. Згідно із заповітом, Олег Лундстрем похований на цвинтарі в підмосковному дачному виселку Соколовка Щолківського району, поряд із рідними.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ганна Черкаська

# data[].attributes.attachment_link.title
Сторіччя гілочці роду Шевченка - UAHistory

# data[].attributes.attachment_link.description
2 квітня 1916 р. народився нащадок Тараса Шевченка Олег Лундстрем, керівник джазового оркестру, внесеного до Книги рекордів Гіннесса як найстаріший у світі безперервно існуючий бенд. Для шанувачів приколів: Лундстрем знав про своїх предків і писав у автобіографії. Дід Олега Лундстрема по матері Петро Прокопович Валуєв - українець, внучатий небіж Тараса Григоровича, народоволець.

# data[].attributes.headline
Цікаві факти

# data[].attributes.subject
Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Григорій Тарновський і дружина померли в один день 1853 р.,

їхня Качанівка дісталася племіннику - Василю Васильовичу Тарновському (ВВТ-старшому), куму Тараса Григоровича Шевченка.

Василь Тарновський (старший) народився 14 (26) червня 1810 р. у Качанівці. Василь - нащадок старовинного козацького роду. Його дід, теж Василь, був випускником Кенігсберзького університету, чернігівським губернаторським маршалом; дід у других - Степан був київським губернаторським маршалом. Сталося так, що рідний дядько ВВТ - Григорій Степанович Тарновський був бездітним і взяв на виховання у свою родину в Качанівку чотирьох племінників і семеро племінниць, серед яких були брат і сестра Василь і Надія Тарновські.
Василь закінчив Ніжинський Ліцей кн. Безбородька (учився й дружив із Миколою Гоголем). У 1835-36 рр. у Качанівці відпочивали Микола Гоголь і Василь Тарновський. Кажуть, що саме у Качанівці Гоголь вперше читав свою комедію "Одруження", "Тараса Бульбу". Коли вже не було в живих ні Гоголя, ні Василя Тарновського, у 1881 р. коштом сина ВВТ-молодшого було встановлено перший в Україні пам'ятник видатному письменнику (скульптор Пармен Забелло).
ВВТ здобув юридичну освіту у Московському університеті. Все своє коротке життя (56 років) Василь Васильович віддав службі, дослідженню правових аспектів історії України та меценатству. Він написав статті "Юридический быт Малороссии" ("Юридические Записки", 1842, ч. 2), "О делимости семейств в Малороссии" ("Труды Комиссии для описання губерний Киевского учебного округа", 1853).
Васи́ль Тарно́вський (старший) у 1858-1859 рр. був депутатом від уряду в Чернігівському Губернському Комітеті "для устройства и улучшения быта помещичьих крестьян"; 1860 р. членом-експертом редакційних комісій у Петербурзі, які готували проект реформи.
Діставши в спадщину великі маєтки дядька Григорія на Чернігівщині, він зайнявся господарством, бізнесом. Щойно ВВТ-старший став володарем Качанівки, він запросив на посаду управителя етнографа Опанаса Марковича, чоловіка Марка Вовчка. Це подружжя тоді бідувало на хронічне безгрошів'я. Марія Олександрівна не стрималася - і закрутила роман із обома паничами, тому Василь Тарновський дав Марковичу 10 тисяч відступного, аби подружжя виїхало. Опісля Марко Вовчок згадувала про залишки "дівочого гарему" Григорія Тарновського з дівчат-кріпачок.
На зароблені кошти Тарновський продовжив колекціонування зразків козацької культури, запрошував відомих українських митців сім'ями відпочивати в Качанівці, був меценатом. Упродовж життя ВВТ-старший морально та матеріально допомагав Т. Шевченкові, не раз приймав у Качанівці. ВВТ допоміг П.Кулішу видати "Записки о Южной Руси" і "Чорну Раду".
Одружився Василь Васильович із Людмилою Володимирівною Юзефович. У 1843 р. сестра Надія та друг Т.Шевченко хрестили його дитину. З того часу Тарас Григорович звав пані Надію "кумасею", а Людмилу Тарновську - "єдина Підкумася". Тарас Шевченко був небайдужий до Надії Василівни, він неодноразово сватався до неї, але отримував відмови. Глибоко віруюча, розумна, серйозна панянка сприймала Шевченка, як брата, точніше, Кума.
Надія Тарновська листувалася з Шевченком, підтримувала в найтяжчі періоди життя, була віддушиною в останні роки.
На її відмови темпераментний, екстравагантний, чуттєвий Шевченко відповів поезією "Н. Т.": Прокинься, кумо, пробудись Та кругом себе подивись, Начхай на ту дівочу славу Та щирим серцем, нелукаво Хоть раз, сердего, соблуди...". Не поблудила, померла 70-річною дівицею. Все, що мала від Шевченка, Надія Тарновська передала до колекції свого племінника Василя Тарновського-молодшого.
Помер Василь Тарновський старший 4 (16) грудня 1866 р.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ганна Черкаська

# data[].attributes.attachment_link.title
Кум Тараса Григоровича - Василь Тарновський - UAHistory

# data[].attributes.attachment_link.description
Григорій Тарновський і дружина померли в один день 1853 р., їхня Качанівка дісталася племіннику - Василю Васильовичу Тарновському (ВВТ-старшому), куму Тараса Григоровича Шевченка. Василь Тарновський (старший) народився 14 (26) червня 1810 р. у Качанівці. Василь - нащадок старовинного козацького роду. Його дід, теж Василь, був випускником Кенігсберзького університету, чернігівським губернаторським маршалом; дід у других - ...

# data[].attributes.headline
Про долю діда Івана

# data[].attributes.subject
Про долю діда Івана

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про Тарасового рідного діда Івана, селянина Кирилівка, кріпака пана Василя Енгельгардта достовірної інформації немає, окремі матеріали збереглися лише у споминах та "оповідній книзі" села. В основному його життя оповите легендами, домислами, здогадками. Скажімо, в одних публікаціях стверджується, що народився Іван Андрійович 1742 року, в інших - 1751 та 1756, а ще є й інші дані. Немає одностайності й в році смерті: є публікації, де написано, що він пішов у далекі світи "десь між 1841 і 1856 роками, доживши мало не до ста років". Інші матеріали заперечують, мовляв - "у сповідному розпису 1841 Іванові Грушівському - Шевцю було 98 років, видима річ, на око, бо навсправжки було тоді йому близько 85. У сповідному розпису за 1856 вже його не позначено". Ймовірно, будемо дотримуватися інформації про роки народження і смерті Івана Андрійовича Шевченка (по-вуличному Грушівського, Швеця), яка подана в другому томі Шевченківського словника (с.358) - народився 1761 року, а залишив цей світ в 1849, у 88 років.

То ж що нам відомо насправді про родовід діда Івана, про його життя-буття? У оповідних книгах села Кирилівки з першої половини XIX століття дідове ймення позначено так: "Иванъ Грушивскій Швецъ", - певне, щоб одрізнити від другого Івана, теж шевця - Івана (Гнатовича) Загряничного Шевця, що помер у Кирилівці 1810 року. За "ревизскою сказкою" 1795 року (найраніші архівні відомості) Іван Шевченко мав 39 років, тобто - народився 1756 року; "ревизская сказка" зазначає, що він "упражнялся в хлебопашестве", тому треба думати, що шевство в Івана Андрійовича було, мабуть, за підпомічне ремество, особливо, коли підросли сини (наймолодший, Павло, народився 1796 року). Мати Іванова - Єфросинія Іванівна Шевчиха, була в 1795 році вже вдовою. За "ревизскою сказкою" 1795 року їй було 50 років і жила при двох молодших синах, Кіндраті та Олексі, що вже були жонаті, мали кожен одного сина і, живучи в одному дворі, теж "упражнялись в хлебопашестве".

За згадками родичів Тараса Шевченка, прадідом діда Івана був Андрій Безрідний - виходець з козацького Низу, який з невідомих причин прийшов до Кирилівки (нині - село Шевченкове Звенигородського району на Черкащині) із Запорізької Січі. Пристав, як кажуть в цих краях, до Єфросинії Іванівни Шевчихи, батько якої шив чоботи. За тодішнім звичаєм він взяв прізвище дружини. Так у Кирилівці й з'явилася сім'я Шевченків. Жила вона у мирі й злагоді. Народили та виховали трьох синів: Олексу, Кіндрата та Івана. Іван був найменшим у родині і йому залишилося батьківське обійстя. Це саме той дід Іван, який мав чи не найбільший вплив на юну душу Тараса.

Іван Андрійович Шевченко був одружений тричі. Перша дружина Горпина Сергіївна народила йому семеро дітей: Григорія (батька Тараса), Омелька, Олену, Саву, Явдоху, Павла та ще одну Явдоху. Від другої дружини, яку звали Марфою, побачила світ ще одна дочка - Домаха. У третьої Іванової дружини Марії дітей не було. Це були рідні тітки та дядьки Тараса за батьком. Принагідно зазначимо, що його хаті 1802 - 1810 та після 1816 роках мешкала Тарасові батьки.

Отже, Тарас дуже любив ходити до діда "на вечірні гульки". У Івана Шевченка на свята в хаті завжди збиралося, як клубі, повно сельчан, особливо молоді та дітлахів. Дід Іван грамотний, повагом читав "Житія святих" і про те, як руйнувала цариця Катерина Запорозьку Січ, як гайдамаки "наводили порядок на захопленій панами українській землі".

Уже після Гайдамаччини Іван Андрійович Шевченко, який, за власним зізнанням, ще "півпарубком був серед коліїв", розповідав своєму внукові про Коліївщину на правому березі Дніпра. Відтоді, мабуть, Шевченків, які не встигли втекти, власники сіл записали кріпацькими душами князя Потьомкіна - Григорія Нечеса, а потім уже і його наступників - панів Енгельгардтів.

Можемо здогадуватися, що Шевченків дід не був чужий запорізькому духові, не стояв осторонь від волелюбних козацьких змагань. І козацьке бачення світу, козацьку любов до волі й козацьке мовне багатство він передав Тарасові. Ті розповіді про лихі та буремні часи назавжди запам'яталися Тарасові й стали за одно з джерел для змалювання цього повстання в поемі "Гайдамаки". Про це Шевченко сам зазначив у примітках до "Гайдамаків" ("Дід розказував"...), чи в епілозі, в його знаменитому ліричному спомині:

Батько діда просить, щоб той розказав

Про Коліївщину, як колись бувало,

Як Залізняк, Гонта ляхів покарав.

Столітнії очі, як зорі сіяли,

А слово за словом сміялось, лилось:

Як ляхи конали, як Сміла горіла...

Сусіди од страху, од жалю німіли,

І мені, малому, не раз довелось

За титаря плакать. І ніхто не бачив,

Що мала дитина у куточку плаче.

Спасибі, дідусю, що ти заховав

В голові столітній ту славу козачу:

Я її онукам тепер розказав!

Цей уривок яскраво показує, ким був для Шевченка дід Іван. Своїми цікавими, запальними оповіданнями старий може перший торкнув творчу струну в онука в душі, викликав перші сльози не тільки людяного спочуття до страдників, а й естетичної втіхи від образів і подій, що оживали в майстерному оповіданні: "Так дід колись розказував, - нехай здоров буде!" Багато дали поетові дідові оповідання, і цілком зрозумілий той теплий тон, яким перейнято згадки про діда в Шевченкових листах. Зокрема до брата Микити Тарас пише із Санкт-Петербургу: "Микито, рідний брате!...Поклонися усім родинам од мене, а надто дідові, коли живий і здоровий. Скажи, нехай невмира швидко, побачимось". Чи, скажімо, в листі 2 березня 1840 року: "Поцілуй старого діда Івана за мене...".

Є припущення, що Тарас Шевченко змалював портрет діда Івана в профіль з довгою бородою до альбому № 143 за 1839 - 1843 роки, що перебував у Чернігівському музеї. Портрет цей спершу вважали за поетового батька, Григорія Івановича - так навіть і було позначено на рисунку невідомою рукою, ніби "зі слів самого Т.Шевченка". Але низка переконливих аргументів (Ол. Новицького, О. Боцяна) засвідчує про те, що це швидше портрет Тарасового діда - Івана Андрійовича Шевченка. Батько поетів помер не в такому віці, коли селяни починали запускати бороду, до того ж, нарешті знайдено портрет (перебував у Національному музеї Львова), який з більшим правом можна вважати за образ поетового батька, Григорія Івановича Шевченка.

...До глибокої старості зберіг Іван Андрійович ясний розум і пам'ять. Саме дід Іван "заховав у голові столітній ту славу козачу", яку передав малому Тарасові, розбудивши в майбутнього поета ще в дитячому віці зернятко власної гідності й непокірливості, що проросло пристрасним волелюбством.

Помер Іван Андрійович Шевченко і похований у Кирилівці, могила не збереглася...

Доля діда Тараса Шевченка Reviewed by Василь Герей on 06:21:00 Rating: 5

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Доля діда Тараса Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Про Тарасового рідного діда Івана, селянина Кирилівка, кріпака пана Василя Енгельгардта достовірної інформації немає, окремі матеріали збереглися лише у споминах та "оповідній книзі" села. В основному його життя оповите легендами, домислами, здогадками. Скажімо, в одних публікаціях стверджується, що народився Іван Андрійович 1742 року, в інших - 1751 та 1756, а ще є й інші дані.

# data[].attributes.headline
Тести для самоперевірки

# data[].attributes.subject
Тести для самоперевірки

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література. Теорія літератури. Готуймося до іспиту та ЗНО з української літератури.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тести для самоперевірки Тарас Шевченко
Рання творчість

1. Хто говорив про Шевченка: "Він був сином мужика і став володарем в царстві духа..."?

А) І.Франко Б) М.Рильський В) М.Коцюбинський

2. Назвіть село, в якому народився Т.Шевченка?

А) Кирилівка В) Моринці

Б) Іванівка Г) Шевченкове

3. У якому році Шевченка викупили з кріпацтва?

А) 1836 Б) 1838 В) 1840 Г) 1841

4. З ким зустрівся Шевченко у Літньому саду?

А) І.Сошенком В) К.Брюлловим

Б) В.Жуковським Г) Є. Гребінкою

5. Вкажіть рік видання "Кобзаря"?

А) 1838 Б)1840 В) 1842 Г)1843

6. Який з наведених творів не відносять до ранньої творчості?

А) "Гайдамаки" В) "Тарасова ніч"

Б) "Катерина" Г) "І мертвим, і живим..."

7. До якого жанру відноситься твір "Гайдамаки"?

А) Балада Б) Поема В) Елегія Г) Сатирична поема

8. Які події покладено в основу твору "Гайдамаки"?

А) Національно-визвольна війна під проводом Б.Хмельницького

Б) Війна з турецько-татарськими загарбниками

В) Козацьке повстання - Коліївщина

Г) Похід князя Ігоря на половців

9. Що є характерним для ранньої творчості Кобзаря?

А) Інтерес до незвичайного, фантастичного

Б) Сентиментальність

В) Піднесений стиль

Г) Заклик до революційної боротьби

10. Установіть відповідність між періодами творчості та творами?

А) рання творчість 1) "Сон"

Б) період "трьох літ" 2) "Мені однаково, чи буду..."

В) період заслання 3) "Катерина"

11. Який персонаж твору "Гайдамаки" вбиває власних дітей?

А) М.Залізняк Б) І.Гонта В) Лейба Г) Ярема

12. Установіть відповідність між твором та жанром?

А) "Думи мої..." 1) балада

Б) "Тополя" 2) поема

В) "І мертвим, і живим..." 3) послання

Г) "Назар Стодоля" 4) повість

Д) "Катерина" 5) елегія

ВІДПОВІДІ:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Корнєйко Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Тести для самоперевірки Т.Шевченко біографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Тести для самоперевірки Тарас Шевченко Біографія Рання творчість 1. Хто говорив про Шевченка: "Він був сином мужика і став володарем в царстві духа..."? А) І.Франко Б) М.Рильський В) М.Коцюбинський 2. Назвіть село, в якому народився Т.Шевченка? А) Кирилівка В) Моринці Б) Іванівка Г) Шевченкове 3. У якому році Шевченка викупили з кріпацтва?

# data[].attributes.headline
Готуємося до тестування

# data[].attributes.subject
Готуємося до тестування

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тестові завдання з вибором однієї правильної відповіді
46. Яку проблему порушує Т. Шевченко в поемі "Катерина"?
А виїзду українців за кордон;
Б наслідків переселення народів;
В утримання військових цивільним населенням;
Г соціальної нерівності і трагічної долі селянки в тогочасному суспільстві;
Д легковажності дівчат.

47. Якої пори року загинула Катерина (Т. Шевченко "Катерина")?
А навесні;
Б пізньої весни;
В пізньої осені;
Г взимку;
Д ранньої весни.

49. Що стало основою для написання Т. Шевченком поеми "Гайдамаки"?
А народні перекази;
Б історичні пісні та перекази;
В матеріали петербурзьких архівів;
Г особисті вражання від розповідей діда та фольклорні твори;
Д спогад про особисту участь.

51. В основі якого твору Т. Шевченка лежить тема селянського повстання?
А комедії "Сон";
Б поеми "Гамалія";
В поеми "Гайдамаки";
Г поеми "Кавказ";
Д поеми "Єретик".

58. Вкажіть ідею вірша Т. Шевченка "Заповіт":
А поет закликає бути вірним Російській державі;
Б закликає до утвореній незалежної Української держави;
В закликає до створення демократичного союзу слов'янських народів;
Г прямо закликає повалити владу царя;
Д закликає до миру і любові між всіма народами світу.

59. Як сам Т. Шевченко визначив жанр твору "Сон" ("У всякого своя доля...")?
А поема;
Б послання;
В комедія;
Г трагедія;
Д драма.

60. Про кого з гетьманів України йдеться у вірші Т. Шевченка "Стоїть в селі Суботові"?

Стоїть в селі Суботові
На горі високій
Домовини України,
Широка, глибвка.

А про П. Полуботка;
Б про П. Дорошенка;
В про І. Мазепу;
Г про Б. Хмельницького;
Д про І. Виговського.

61. Вкажіть, з якого твору Т. Шевченка узято подані рядки та ідею, яку втілює автор цими словами:

...Лягло костьми
Людей муштрованих чимало.
А сльоз, а крові? напоїть
Всіх імператорів би стало
З дітьми і внуками втопить
В сльозах удов'їх.

А гнівний осуд загарбницької політики російського самодержавства ("Кавказ");
Б співчуття нещасним ("Кавказ");
В оспівування могутності російської армії ("Сон");
Г зображення страждань нещасних ("Сон");
Д захоплення політикою російського імператора ("Єретик").

62. Які художні засоби використав Т. Шевченко, щоб яскравіше передати ідею цих слів?

А тюрм, а люду! Що й лічить!
Од молдованина до фінна,
На всіх язиках все мовчить,
Бо благоденствує.

А іронію;
Б анафору;
В риторичні запитання;
Г епітети;
Д порівняння..

63. З якого твору Т. Шевченка ці слова?

Учітесь, читайте,
І чужому научайтесь,
Й свого не цурайтесь...

А "Великий льох";
Б "Кавказ";
В "Сон";
Г "Іржавець";
Д "І мертвим, і живим...".

64. З якого твору Т. Шевченка подані рядки?

Борітеся - поборете,
Вам Бог помагає!
За вас правда, за вас слава
І воля святая?

65. Як назвав Т. Шевченко цикл віршів, написаних під час ув'язнення в Петропавловській фортеці?

А "Думи мої...";
Б "Три літа";
В "В казематі";
Г "На чужині";
Д "Невольнича лірика".

66. З якого твору Т. Шевченка ці рядки?

І на оновленій землі
Врага не буде, супостата,
А буде син, і буде мати,
І будуть люди на землі...

А "О люди! люди небораки!";
Б "І Архімед, і Галілей";
В "Не нарікаю я на Бога";
Г "Світе ясний! Світе тихий!";
Д "Ісаія. Глава 35".

67. З якого твору Т. Шевченка ці рядки?

...Возвеличу
Малих отих рабів німих!
Я на сторожі коло їх
Поставлю, слово?

А "Подражаніє 11 псалму";
Б "Не нарікаю я на Бога";
В "О, люди! люди небораки!";
Г "Я не нездужаю, нівроку...";
Д "Царі".
Тестові завдання з вибором кількох правильних відповідей
68. У яких творах Т. Шевченко виводить образ матері?
1 "Катерина";
2 "Наймичка";
3 "Єретик";
4 "Гайдамаки";
5 "Неофіти";
6 "Іржавець";
7 "І Архімед, і Галілей".

69. Основними мотивами поеми Т. Шевченка "Сон" ("У всякого свою доля") є:
1 сатира на царизм;
2 підтримка політики царизму;
3 протест проти колонізації України;
4 показ ганебної ролі Петра І та Катерини II в процесі колонізації України;
5 патріотизм поеми;
6 космополітизм поеми;
7 заклик до боротьби проти самодержавного ладу.

70. Основними мотивами містерії "Великий льох" Т. Шевченка є:
1 відображення трагічних епізодів української історії;
2 негативна оцінка акту приєднання України до Росії;
3 позитивна оцінка договору між Україною та Московським царством 1654 р.;
4 засудження зради старшинської верхівки інтересам української нації;
5 схвалення поведінки української старшини;
6 оцінка державної діяльності Хмельницького та Мазепи;
7 відображення особистого життя І. Мазепи.

71. Тематика твору Т. Шевченка "Іржавець" охоплює:
1 правильне тлумачення автором причин поразки українського війська під Полтавою 1709 р.;
2 неправильне тлумачення автором причин поразки українського війська під Полтавою 1709 р.;
3 згадки про загибель десятків тисяч українських козаків на будівництві Петербурга;
4 згадки про загибель українських козаків в боях Північної війни Росії проти Швеції;
5 згадки про участь козаків України в російсько-туренькій війні;
6 суперечливе ставлення автора до Петра І та Катерини II;
7 ставлення Т. Шевченка до християнських святинь.

72. Вкажіть вірші Т. Шевченка, що входять до циклу "В казематі":
1 "Мені однаково, чи буду...";
2 "Ще як були ми козаками";
3 "Садок вишневий коло хати";
4 "У Бога за дверима лежала сокира...";
5 "І виріс я на чужині";
6 "Я не нездужаю, нівроку...";
7 "Молитва".

73. Вкажіть твори Т. Шевченка, які репрезентують його інтимну лірику:
1 "У Бога за дверима лежала сокира...";
2 "Не тополю високую...";
3 "І широкую долину..";
4 "Ісаія. Глава 35";
5 "Я не нездужаю, нівроку...";
6 "Зацвіла в долині...";
7 "І Архімед, і Галілей".

75. Вкажіть мотиви циклу віршів Т. Шевченка "В казематі":
1 співчуття жінкам, що зазнали трагічної долі покритки;
2 почуття громадянської мужності, духовної стійкості і незламності, відданості батьківщині і народові;
3 туга ув'язненого поета за рідним краєм;
4 мрії про щасливе сімейне життя;
5 болючі роздуми автора над своїм важким становищем;
6 осмислення своєї недолі як частки страждань уярмленого народу;
7 осуд зради побратимів.

77. Вкажіть твори Т. Шевченка періоду "трьох літ":
1 "Гамалія";
2 "Розрита могила";
3 "Заповіт";
4 "Сон" ("У всякого своя доля..."
5 "Я не нездужаю, нівроку...";
6 "Молитва";
7 "Кавказ".

78. Вкажіть твори Т. Шевченка, написані в ранній період творчості:
1 "Перебендя";
2 "Сон" (комедія);
3 "Думи мої, думи мої...";
4 "Варнак";
5 "Іван Підкова";
6 "Неофіти";
7 "Гамалія".

79. Серед названих творів Т. Шевченка вкажіть поеми:
1 "Причинна";
2 "Мені тринадцятий минало...";
3 "Гайдамаки";
4 "Катерина";
5 "Кавказ";
6 "Лілея";
7 "Наймичка".

80. Вкажіть твори Т. Шевченка, у яких ідеться про роль поета і поезії в житті народу і суспільства:
1 "Катерина";
2 "Причинна";
3 "Перебендя";
4 "Думи мої, думи мої...";
5 "Гайдамаки";
6 "Сон";
7 "На вічну пам'ять Котляревському".

Тарас Шевченко. Українська література. Тестові завдання. Підготовка до ЗНО
Повернутися на сторінку Українська література. Тестові завдання. Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. Українська література. Тестові завдання. Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
Тестові завдання з вибором однієї правильної відповіді 46. Яку проблему порушує Т. Шевченко в поемі "Катерина"? А виїзду українців за кордон; Б наслідків переселення народів; В утримання військових цивільним населенням; Г соціальної нерівності і трагічної долі селянки в тогочасному суспільстві; Д легковажності дівчат. 47. Якої пори року загинула Катерина (Т.

# data[].attributes.headline
Творчість періоду після заслання

# data[].attributes.subject
Творчість періоду після заслання

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Шевченка після заслання 1857 - 1861 | Довідник школяра - кращі шкільні уроки по всім предметам

# data[].attributes.attachment_link.description
Поема "Неофіти", незавершений твір "Юродивий", автобіографічний триптих "Доля",

# data[].attributes.headline
Шевченко-художник

# data[].attributes.subject
Шевченко-художник

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тарас Шевченко, автопортрет 1840-1841 років

Переважна більшість картин і малюнків Шевченка зберігається в Національному музеї Тараса Шевченка

Збереглося 835 творів Тараса Шевченка, що дійшли до нашого часу в оригіналах і частково в гравюрах на металі й дереві російських та граверів з інших країн, а також у копіях, що їх виконали художники ще за життя Шевченка. Уявлення про мистецьку спадщину Шевченка доповнюють відомості про понад 278 втрачених і досі не знайдених робіт.

Живописні й графічні твори за часом виконання датуються 1830-1861 роками й територіально пов'язані з Україною, Казахстаном і Росією. За жанрами - це портрети, композиційні та міфологічні, історичні та побутові теми, архітектурні пейзажі й краєвиди. Виконано їх у техніці олійного письма на полотні, а також аквареллю, сепією, тушшю, свинцевим олівцем та в техніці офорта на окремих аркушах білого, кольорового та тонованого паперу різних розмірів, а також у п'ятьох альбомах.

Значну частину мистецької спадщини Шевченка становлять завершені роботи, але не менш цінними для розуміння творчого шляху й розкриття творчого методу художника є й його численні ескізи, етюди, начерки та навчальні студії. З усіх творів лише незначна частина має авторські підписи, написи і ще менша - авторські дати.

У межах кожного розділу цього списку всі твори розміщено в порядку їх виконання. У назвах малюнків збережено шевченківські назви творів і вивірено інші назви, присвоєні за літературною традицією. У літературі значна частина непідписаних та недатованих робіт отримала різні датування. У результаті наукових досліджень хронологічні рамки окремих робіт були звужені до року, місяця, іноді навіть до дня їх написання. Розглядаючи твори Шевченка, вміщені в цьому списку в хронологічній послідовності, можна простежити той шлях, який пройшов Шевченко-художник від років юнацтва до першого заслання.

Більшість картин і малюнків зберігаються в Національному музеї Тараса Шевченка, інші місцезнаходження вказані в окремих коментарях.

Живопис, графіка 1830-1847

Твори 1830-1847 років охоплюють доакадемічний і академічний період та час перебування Шевченка в Україні до першого арешту. В цілому творчий шлях Шевченка-художника за цей період був дуже багатий успіхами - від копій та наслідувань до творів в усіх жанрах з повним опануванням відомих на той час технічних прийомів рисунку, живопису та офорту. Шевченко своїми творами і академічного і післяакадемічного періодів ще до заслання заклав основи критичного реалізму в українському образотворчому мистецтві і відкрив перші сторінки його історії.

Першу групу в мистецькій спадщині Шевченка становлять його твори, виконані в 1830-1838 роки - у доакадемічний період. Основна їх частина - це малюнки на сюжети з античної історії, а також два малюнки з історії України (зокрема Київської Русі). В останні роки цього періоду Шевченко намалював серію акварельних портретів з натури.

Визволення з кріпацтва і вступ до Академії мистецтв (квітень 1838 року) - це початок нового етапу в житті Шевченка. Твори академічного періоду (квітень 1838 - березень 1845 року) становлять другу численну групу в мистецькій спадщині Шевченка. Зустріч з К. Брюлловим, робота під його керівництвом, знайомство з широким колом передових діячів літератури і мистецтва, нарешті, спільна праця з талановитою мистецькою молоддю - все це позначилося на художній творчості Шевченка цього періоду, дуже різноманітній за характером, жанрами та технікою виконання. В Академії Шевченко опанував техніку рисунка італійським олівцем і крейдою на сірому і коричневому папері, техніку офорта та олійного і акварельного живопису.

У творчості післяакадемічного періоду Шевченка 1845-1847 років переважає виконання портретів та пейзажів, причому провідне місце займає саме архітектурний пейзаж, що пов'язано з роботою Шевченка на посаді художника в Київській археографічній комісії, за завданням якої він виїздив на Полтавщину та на Волинь для малювання пам'яток старовини та мистецтва.

До альбома входять рисунки 1839-1842 років, виконані художником у Петербурзі (ескізи ілюстрацій до "Истории Суворова" М. О. Полевого, до поеми О. С. Пушкіна "Полтава", начерки на теми поетичних творів Т. Г. Шевченка та ін). Переважна ж більшість рисунків виконана в Україні під час першої подорожі 1843 року (краєвиди Києва, типи селян і численні ескізи, етюди та начерки до "Живописной Украины", "Селянської родини" тощо). Рисунки виконано олівцем, в окремих випадках - тушшю-пером.

Альбом має дві нумерації: одна, проставлена вгорі аркуша і зроблена чорним чорнилом, нумерує аркуші (враховуючи і форзаци), друга - на нижніх кутах аркуша, синім чорнилом нумерує сторінки (в цій нумерації є помилки, пропуски і повторення).

Згідно з верхньою нумерацією альбом має 28 аркушів. Розмір першого аркуша - 17,6 × 26,2, всіх останніх - 17,6 × 26,5. Між другим і третім аркушами є залишки аркуша, який був вирізаний до нумерації альбома. Місцезнаходження його не встановлено, і чи був на ньому рисунок, не відомо. До нумерації, крім того, між третім і четвертим аркушами був вирваний аркуш з рисунком "У Києві", який зберігається в Національному музеї Тараса Шевченка.

Оригінали Шевченка, з яких було виконано гравюри для книги "История князя Италийского графа Суворова-Рымникского, генералиссимуса российских войск. Сочинение Н. А. Полевого" (1843), не знайдено. В альбомі 1839-1843 років та на окремих аркушах є кілька ескізів та начерків до них. Оригінали ілюстрацій були виконані у 1842 році. Кількість ілюстрацій, виконаних Шевченком до цього видання, різними авторами встановлюється неоднакова. Двадцять шість ілюстрацій, вміщених в книзі, підписано Шевченком. Крім них, Шевченкові належать ще шість ілюстрацій. Приналежність двох непідписних ілюстрацій Шевченкові підтверджується наявністю ескізів до них. Чотири непідписні ілюстрації в книзі цілком витримані в манері Шевченка, мають багато деталей, які повторюються в підписних ілюстраціях, та спільних рис з іншими малюнками Шевченка.

Випуск складається з шести офортів: "У Києві", "Видубицький монастир", "Судня рада", "Старости", "Казка", "Дари в Чигрині 1649 року". В офортах всі підписи, дати і написи зроблені Шевченком. Роботу над підготовкою малюнків до задуманого видання Т. Г. Шевченко почав у 1843 році під час першої подорожі на Україну. З цих підготовчих робіт збереглися ескізи, етюди і начерки. Повернувшись до Петербурга в березні 1844 року, Шевченко почав працювати над підготовкою до видання "Живописной Украины".

Портрети Петра I, Б. П. Шереметєва, О. Д. Меншикова, Б. X. Мініха, П. О. Румянцева, Г. О. Потьомкіна, О. В. Суворова, М. І. Голенищева-Кутузова, М. Б. Барклая де Толлі, П. X. Вітгенштейна, І. І. Дибіча та І. Ф. Паскевича, виконані Шевченком у 1844 році для книги М. Полевого "Русские полководцы или жизнь и подвиги российских полководцев, от времен императора Петра Великого до царствования императора Николая I", виданої К. Жернаковим в Петербурзі 1845 року. Оригінали цих портретів роботи Шевченка не знайдені.

В альбомі вміщені рисунки олівцем, акварелі та сепії, виконані Т. Шевченком під час подорожі на Полтавщину та в суміжних місцях Київщини в квітні - жовтні 1845 року. В цьому альбомі Шевченко зарисував пам'ятки старовини та мистецтва (головним чином архітектури), приділяючи разом з цим велику увагу зображенню сільського побуту, окремих типів, жанрових сцен та природи.

Альбом складається з 20 пронумерованих аркушів, розміром 17,5 × 26,9 кожен і містить 35 малюнків. Між першим і третім аркушами є залишки аркуша, вирваного до нумерації альбома; місцезнаходження його не встановлено, і чи був він з рисунком - невідомо. Місце зберігання альбому - Інститут літератури імені Тараса Шевченка НАН України.

Ескізи, етюди, начерки 1837-1847 років можна назвати "творчою лабораторією" художника, які, здавалося б, не мають самостійної мистецької цінності. Але саме ця "лабораторія" допомагає науковцям зрозуміти творчий метод художника. Серед ескізів, етюдів та начерків можна побачити багато рисунків, які свідчать про нездійснені задуми художника. Так, наприклад, деякі з них послужили матеріалом для офортів "Живописной Украины", а ще більше таких начерків залишилося незавершеними. Дуже можливо, що серед них є початок тих пейзажних творів, які загинули після арешту Шевченка. Детальне вивчення "творчої лабораторії" Шевченка, допомагає в розшукуванні та атрибутуванні незнайдених творів художника, які можуть бути виявлені і в приватних збірках і в державних сховищах, де є ще багато творів з невизначеною належністю тому чи іншому художникові.

До списку незнайдених творів Т. Г. Шевченка належать ті, які згадуються в різних джерелах: в листах Шевченка і різних осіб до нього, у спогадах сучасників, в архівних джерелах та у літературних творах.

Живопис, графіка 1847-1850

У важких умовах заслання 1847-1857 років Тарас Шевченко, незважаючи на царську заборону писати та малювати, виконав величезну кількість мистецьких творів, які ввійшли у скарбницю образотворчого мистецтва українського, російського і казахського народів.

Це стало можливим завдяки співчутливому ставленню до Шевченка з боку передових російських офіцерів, зокрема капітан-лейтенанта О. І. Бутакова, начальника експедиції по дослідженню Аральського моря та його берегів, "друга, товариша, командира", за висловом самого художника.

Більшість творів 1847-1850 років становлять акварелі та рисунки, які виконав Шевченко як художник Аральської експедиції під час переходу з Орської кріпості до укріплення Раїм, в Раїмі, під час першого плавання по Аральському морю, зимівлі на Кос-Аралі, другого плавання по Аральському морю та в період перебування в Оренбурзі.

Альбоми були відібрані у Шевченка при першому арешті 5.IV 1847 року, однак за відсутністю компрометуючих матеріалів були йому повернуті і знаходились у нього під час його перебування в Орській кріпості та під час Аральської експедиції 1848 - 1849 років. Вдруге і вже безповоротно альбоми відібрано у Шевченка під час другого арешту 27.IV 1850 року.

Рисунки, начерки та ескізи композицій, що вміщені в першому альбомі, виконані частково в Україні під час розкопок могили Переп'ят, однак переважна їх частина відноситься до часу Аральської експедиції, а саме: зарисовки топографічних робіт, начерки з казахського народного побуту та ескізи до згодом завершених творів.

Більшість рисунків, начерків та ескізів другого альбома виконав Шевченко під час Аральської експедиції та в Оренбурзі. В альбомі є багато зарисовок гористих берегів Аральського моря, шхун і човнів під вітрилами та зимових будівель на Кос-Аралі. Тут є також начерки портретів та ескізи до кількох творів, що були завершені під час другого періоду заслання.

Етюди, ескізи, начерки 1847-1850 років знайшли своє художнє завершення в творах, що відображають перехід з Орська до Раїма та окремі епізоди Аральської експедиції.

До списку незнайдених творів Т. Г. Шевченка належать ті, які згадуються в різних джерелах: в листах Шевченка і різних осіб до нього, у спогадах сучасників, в архівних джерелах та у літературних творах.

Живопис, графіка 1851-1857

Творчість Тараса Шевченка другого періоду заслання (1851-1857 років) широко розкриває його багатогранний образ як художника-реаліста і демократа. Якщо протягом 1847-1850 років він в основному виконував завдання художника Аральської експедиції, то в другий період заслання, незважаючи на заборону, Шевченко завдяки допомозі друзів мав більшу можливість віддатись своїм творчим прагненням. В творах цього періоду виявились широкі мистецькі інтереси Шевченка, виразна соціальна спрямованість та висока професіональна майстерність. В них дістали дальший розвиток прогресивні традиції українського й російського реалістичного мистецтва.

Художні твори Шевченка 1851-1857 представлені у вигляді акварелі, сепії та рисунки олівцем, виконані під час експедиції в гори Кара-Тау (21.V - 7.IX 1851 року) та в Новопетровському укріпленні (1851-1857 роки). Твори цього періоду поділено на дві групи. До першої включено завершені краєвиди і жанрові малюнки, виконані в горах Кара-Тау, з яких окремі були закінчені в Новопетровському укріпленні. До другої групи увійшли малюнки створені у Новопетровському укріпленні у яких Шевченко багато працював у галузі портрета і побутового жанру.

# data[].attributes.attachment_link.title
Список картин і малюнків Тараса Шевченка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Збереглося 835 творів Тараса Шевченка, що дійшли до нашого часу в оригіналах і частково в гравюрах на металі й дереві російських та граверів з інших країн, а також у копіях, що їх виконали художники ще за життя Шевченка. Уявлення про мистецьку спадщину Шевченка доповнюють відомості про понад 278 втрачених і досі не знайдених робіт.

# data[].attributes.headline
Ісаія. Глава 35

# data[].attributes.subject
Ісаія. Глава 35

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
[Тарас Шевченко. Зібрання творів: У 6 т. - К., 2003. - Т. 2: Поезія 1847-1861. - С. 283-284; 709-711.]

Попередня Головна Наступна Варіанти

ІСАІЯ. ГЛАВА 35
(Подражаніє)
Радуйся, ниво неполитая!

Радуйся, земле, не повитая

Квітчастим злаком! Розпустись,

Рожевим крином процвіти!

І процвітеш, позеленієш,

Мов Іорданові святиє

Луги зелені, береги́!

І честь Кармілова і слава

Ліванова, а не лукава,

Тебе укриє дорогим,

Золототканим, хитрошитим,

Добром та волею підбитим,

Святим омофором своїм.

І люде темнії, незрячі,

Дива Господнії побачать.

І спочинуть невольничі

Утомлені руки,

І коліна одпочинуть,

Кайданами куті!

Радуйтеся, вбогодухі,

Не лякайтесь дива, -

Се Бог судить, визволяє

Долготерпеливих

Вас, убогих. І воздає

Злодіям за злая!

Тойді, як, Господи, святая

На землю правда прилетить

Хоч на годиночку спочить,

Незрячі прозрять, а кривиє,

Мов сарна з гаю, помайнують.

Німим отверзуться уста; /284/

Прорветься слово, як вода,

І дебрь-пустиня неполита,

Зцілющою водою вмита,

Прокинеться; і потечуть

Веселі ріки, а озера

Кругом гаями поростуть,

Веселим птаством оживуть.

Оживуть степи, озера,

І не верствовії,

А вольнії, широкії,

Скрізь шляхи святії

Простеляться; і не найдуть

Шляхів тих владики,

А раби тими шляхами

Без ґвалту і крику

Позіходяться докупи,

Раді та веселі.

І пустиню опанують

Веселії села.

ІСАІЯ. ГЛАВА 35
(Подражаніє)
Джерела тексту:

фрагменти первісного тексту, опубліковані в кн.: Доманицький В. Критичний розслід над текстом "Кобзаря". - К., 1907. - С. 324 - 325, за чорновим автографом на офорті Шевченка з картини І. І. Соколова "Приятелі", нині не відомим;

чистовий автограф у "Більшій книжці" (ІЛ, ф. 1, № 67, с. 235 - 236). /710/

Подається за "Більшою книжкою".

Дата в чистовому автографі: "25 марта 1859".

Датується за чистовим автографом: 25 березня 1859 р., С.-Петербург.

Первісний автограф було написано на офорті з картини І. І. Соколова "Приятелі", виконаному Шевченком на початку (не пізніше 16) березня 1859 р. За свідченням В. М. Доманицького, автограф був написаний "олівцем... з великими поправками" і мав, крім того, "також кілька поправок чорнилом - значно пізніших" (Див. Доманицький В. Критичний розслід над текстом "Кобзаря". - К., 1907. - С. 325). В. М. Доманицький ознайомився з автографом у серпні 1906 р., коли його "виставлено було в вітрині писчебумажного магазина Буймистрова, у Києві, на Фундуклеївській (нині Б. Хмельницького. - Ред.) вулиці" (Там само). Можна гадати, що за цим чорновим, правленим автографом твір переписано з деякими новими виправленнями до "Більшої книжки". Як відзначав В. М. Доманицький, "в автог[рафі] "Б[ільшої книжки]" мало не все так, як у поправленому цьому автографі, але єсть кілька й одмін" (Там само).

За чистовим автографом у "Більшій книжці" зроблено список П. О. Куліша (ІЛ, ф. 1, № 87).

Вперше надруковано в журналі "Основа" (1861. - № 11/12. - С. 2 - 3), де подано за "Більшою книжкою" під редакційною назвою "Прочитавши главу 35-у Ісаії" та з помилкою в дати "25 березня 1858".

За першодруком зроблено списки: невідомою рукою в рукописній збірці "Сочинения Т. Г. Шевченка" 1862 (ЦДАМЛМУ, ф. 506, оп. 1, № 4, с 389 - 391); в рукописній збірці "Кобзар" 1865, переписаній Дмитром Демченком (ІЛ, ф. 1, № 81, с. 100 - 102); в рукописній збірці невідомою рукою (ДАРФ, ф. 112, оп. 2, № 471, арк. 48 звор. - 49), де закінчення вірша (рядки 29 - 50) об'єднано з початком (рядки 1 - 7) вірша "Марку Вовчку".

До збірки творів уперше введено у виданні: Кобзарь Тараса Шевченка / Коштом Д. Е. Кожанчикова. - СПб., 1867. - С. 628 - 629, де подано за "Більшою книжкою" без назви.

Ісаія - один з великих біблійних пророків - релігійних проповідників і політичних ораторів, які зачіпали в своїх проповідях широке коло не лише культових, а й соціальних та морально-етичних проблем. Викривав відступництво верхівки Іудейського царства від законів бога Яхве, її жадібність і грошолюбство, нещадний визиск безмаєтних, жорстокість до слабких тощо. Погрожував судом і карою Божою, провіщав прихід Месії-рятівника й майбутнє райське життя на землі.

Розділ 35 Ісаї, вільний переспів якого зробив Шевченко, належить до найдавнішої частини книги його пророцтв, що датується другою половиною VIII ст. до н. е. Відштовхуючись від змальованої в Біблії картини пишного буяння природи й одужання немічних у майбутньому земному раю, Шевченко переосмислює й конкретизує її, вносячи в неї актуальні, соціально увиразнені акценти й створюючи таким чином натхненний гімн прийдешній перемозі розкутих від кайданів "рабів німих" над своїми гнобителями.

Крин - лілія, символ чистоти й непорочності.

Йордан - річка в Передній Азії, бере початок у горах Лівану, впадає в Мертве море./711/

Карміл (Кармель) - гора в Палестині, вкрита пишною рослинністю. Біблійний символ гордої краси.

Ліван - гірське пасмо на півночі Палестини, на межі Іудеї та Сирії, на вершинах якого лежать вічні сніги. Біблійні пророки часто уособлювали в цій назві славу й велич Іудейського царства.

Омофор - наплечний одяг архієрея; тут - взагалі покров.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ісаія. Глава 35. Тарас Шевченко. Повне зібрання творів. Том. 2.

# data[].attributes.headline
Біблійні мотиви 

# data[].attributes.subject
Біблійні мотиви 

# data[].attributes.attachment_link.title
Погляди Тараса Шевченка щодо релігії - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Водночас Шевченкова творчість не дає однозначної відповіді, як він ставився до Бога, до церкви і до релігії загалом. Таким чином оцінки релігійності Шевченка варіюють від образу упокореного християнина, до суперечності його зовнішньої набожності "епікурейському" способу життя, і аж до оцінок постаті Шевченка як "богохульника" Російською православною церквою та як "атеїста" комуністичною ідеологією Радянського Союзу.

# data[].attributes.headline
Про долю братів і сестер

# data[].attributes.subject
Про долю братів і сестер

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Родина Тараса Шевченка мала досить велику сім'ю - крім Тараса у батьків було ще 9 дітей: два хлопчики, та пятеро дівчат. На жаль, реалії того часу не давали змоги всім дітям вижити. Декілька сестер померли ще маленькими.

Катерина Григорівна Шевченко

Місце в творчості :У повісті "Княгиня" Катерина згадана в епізоді щодо залізних стовпів.

Микита (28.05.1811- бл. 1870)

Старший брат Тараса - був добрим теслею, чумакував разом з батьком. Був призначений на господарювання в домі після смерті батька.

Зустрічався з поетом в 1843, 1845 і 1859 роках - під час подорожей Тараса в Україну.

Місце в творчості : У повісті "Княгиня" Микита згаданий в епізоді щодо залізних стовпів.

Зберіглося 2 листи поета до Микити.

Йосип (20.04.1821 - бл. 1878)

Йосип Григорович Шевченко

Збереглися листи Шевченка зі згадками про брата, так - саме Йосипа Шевченко просив побудувати йому хату.

Ярина (24.05.1816 - бл. 1865)

Ярина Григорівна Шевченко (Бойко)

Роки життя - (24.05.1816 - бл. 1865)

Діяльність - селянка, кріпачка.

Народилась в селі Кирилівка. З дитинства була товаришкою Тараса - допомагала йому, приносила їжу, коли він ховався від мачухи. Це почуття зберіглося на все життя. Разом з Тарасом Шевченком хрестила Трохима, сина брата Йосипа. Шевченко мав намір збудувати хату над Дніпром, та запросити туди Ярину - про що писав в листі Варфоломію Шевченку.

Востаннє Ярина бачилася з поетом у червні 1859. Після тієї зустрічі Шевченко написав вірш "Сестрі".В листах Тарас постійно згадував Ярину, просив Микиту доглядати за нею, й передавав гроші.

Після заслання Шевченко клопотався про звільнення Ярини та її родини.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко:доля братів і сестер

# data[].attributes.attachment_link.description
Родина Тараса Шевченка мала досить велику сім'ю - крім Тараса у батьків було ще 9 дітей: два хлопчики, та пятеро дівчат. На жаль, реалії того часу не давали змоги всім дітям вижити. Декілька сестер померли ще маленькими. Катерина Григорівна Шевченко Місце в творчості :У повісті "Княгиня" Катерина згадана в епізоді щодо залізних стовпів.

# data[].attributes.headline
Про викуп з кріпацтва

# data[].attributes.subject
Про викуп з кріпацтва

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Глухов без цензуры

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Скільки можна торочити, що "діячі російської культури викупили з кріпацької неволі українського поета Тараса Шевченка".
І кого з росіян Ви там бачили?
Російський художник Карл Брюллов і російський поет Василь Жуковський вирішили викупити Шевченка з кріпацтва. Енгельгардт погодився відпустити кріпака за 2500 рублів, на той час ця сума була еквівалентна 45 кг чистого срібла. Щоб здобути такі гроші, Карл Брюллов намалював портрет Василя Жуковського - вихователя спадкоємця престолу, і 4 травня 1838 р. портрет розіграли в лотереї, в якій взяла участь царська родина.
Росіянин Карл Брюлло (1799-1852) - по батькові нащадок знаменитих французьких емігрантів-гугенотів, по матері - німець. Карл Брюлло став Карлом Брюлловим за указом Олександра I, аби прізвище сповіщало іноземцям про підданого з Російської імперії і нагадувало російські прізвища, йому подарували букву "в". Оскільки життя в Петербурзі не склалося, художник випрохав дозвіл виїхати в улюблену Італію. За легендою, він доїхав до кордону, там зняв увесь свій одяг і викинув його, бо не хотів брати з собою навіть пилюку Росії-мачухи.

Молодий Тарас Шевченко в майстерні у К. П. Брюллова. Меліхов Г. С.

Російський поет В. Жуковський - нешлюбний син російського поміщика Панаса Буніна (прадід відомого письменника, лауреата Нобелевської премії Івана Буніна), мати - Сальха, туркеня за походженням, узята в полон росіянами при штурмі Бендер у серпні 1770 року. Полонянку хрестили з ім'ям Єлизавети Турчанінової. Народжений нею син Василь за бажанням П. Буніна був усиновлений білоруським шляхтичем Андрієм Жуковським (який жив "на хлібах" у Буніних), що дозволило Жуковському уникнути долі незаконнонародженого. Його особисте походження поглибило співчуття до долі Шевченка.

Відомо, що поряд з портретом Жуковського розігрувалися предмети порцеляни і коштовності. Хто їх виграв і чи виграв хтось взагалі? Портрет Жуковського не виграв ніхто! Царська родина на нього претензій ніколи не виявляла. Після проведення лотереї Брюллов ще 14 років працював над портретом і тільки після смерті художника родина продала його російському підприємцю Третьякову. У 1939 році портрет Жуковського, за який, ніби то було викуплено Шевченка з кріпацтва, потрапив до новоствореного музею Т.Г.Шевченка в Києві. Оскільки лотерея із розіграшу портрета Жуковського не дала бажаної суми, кошти на викуп поета збирали в складчину, яку започаткували К. Брюллов, В. Жуковський, О. Венеціанов та Ю. Баранова. Олексій Венеціанов син грецького купця з НіжинаФармакі-Венеціано та українки. Живопису навчався у українця Володимира Боровиковського. Юлія Баранова (1789 - 1864) - німкеня, графиня, народжена Адлерберг, гофмейстриня, статс-дама, вихователька дочок Миколи I.

Кошти для викупу здали: земляк Т. Шевченка художник Іван Сошенко; художник Аполлон Мокрицький з Полтавщини, нащадок козака Таволги, випускник Ніжинської гімназії вищих наук; поет Євген Гребінка (козацький нащадок роду Чайковських); граф Вієльгорський Михайло - поляк, віолончеліст, композитор.

Василь Григорович - козацький нащадок із Полтавщини, випускник Київської академії, конференц-секретар Академії мистецтв, брав участь у викупі Шевченка з кріпацтва і допоміг влаштувати його в Академію мистецтв пенсіонером Товариства сприяння художникам. Т. Г. Шевченко присвятив Григоровичу поему "Гайдамаки" і згадує про нього на сторінках свого щоденника та в повісті"Художник".
Ганна ЧЕРКАСЬКА
Лотерея відбулася 22 квітня (4 травня) 1838 року, а 25 квітня (7 травня) Шевченкові видали відпускну.

Источник: TownTorgUA

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченка з кріпацтва викупили зовсім не росіяни

# data[].attributes.attachment_link.description
Скільки можна торочити, що "діячі російської культури викупили з кріпацької неволі українського поета Тараса Шевченка".І кого з росіян Ви там бачили? Російський художник Карл Брюллов і російський поет Василь Жуковський вирішили викупити Шевченка з кріпацтва. Енгельгардт погодився відпустити кріпака за 2500 рублів, на той час ця сума була еквівалентна 45 кг чистого срібла.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. Тест

# data[].attributes.attachment_link.description
Пройдіть тест і перевірте, наскільки добре ви знаєте життя і творчість найвидатнішого українського поета.

# data[].attributes.headline
Ще раз про кохання у житті поета

# data[].attributes.subject
Ще раз про кохання у житті поета

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Не женися на багатій,
Бо вижене з хати,
Не женися на убогій,
Бо не будеш спати.

Оженись на вольній волі,
На козацькій долі,
Яка буде, така й буде,
Чи гола, то й гола.
Т. Шевченко

Так, Шевченко не був святим. Його музою була не одна жінка. Він залицявся і до заміжніх жінок, і до вдвічі молодших за себе дівчат. Його серце боліло і за простими бідними наймичками, і за дамами з вищого світу. Що ж, генії частіше захоплюються, швидше закохуються і більше страждають.

Перша пристрасть спалахнула у 13-річного Шевченка до своєї сусідки, Оксани Коваленко, якій на ту пору виповнилося 11 років. Приязні стосунки між ними тривали лише кілька років. Згодом Тарасові разом з іншою прислугою пана Енгельгардта, у якого він був козачком, довелося виїхати у Вільно.

Оксана рано осиротіла, стала покриткою, бо була занапащена москалями. Тож коли Шевченкові вдалося її зустріти під час свого перебування в Україні 1843 року, вона була вже "чужою чорнобривою", матір'ю двох дітей.

Щирі почуття до свого першого, ще дитячого кохання поет проніс через усе життя. Зокрема, Оксані було присвячено поему "Мар'яна-черниця" і кілька віршів. А історія знеславлення дівчини лягла згодом в основу "Катерини", "Наймички", "Слепой", "Капітанші".

Наступним захопленням поета стала польська швачка Ядвіга Гусиковська, з якою Шевченко познайомився під час свого перебування у Вільно. Саме вона навчила Тараса польської мови, шила йому сорочки, прала й прасувала одяг, по-сестринськи жаліла його. Дівчина відповідала на поетові почуття взаємністю, і саме з нею він уперше спізнав тепло жіночого тіла.

Дуня, як називав її Тарас, була йому близькою не лише на інтимному рівні, а й на духовному. Завдяки їй, дівчині, яка була не кріпачкою, а наймичкою у панському будинку, Шевченко загорівся мрією про звільнення від своїх рабських пут.

Та переїзди пана Енгельгардта знову стали на заваді щастю молодого поета. 1831 року Тараса забирають із собою до Петербурга. Ядвігу він більше ніколи не бачив.

У Петербурзі Шевченко переживає своє третє кохання. Цього разу ним стала натурниця, яку Тарас змалював під ім'ям Паші у повісті "Художник". Насправді ж її ім'я - Марія Європеус. Їй 15 років, вона племінниця господарки, у якої Шевченко разом зі своїм другом Іваном Сошенком винаймав квартиру, і вона теж закохалася у поета. Але про все по порядку.

1838 року Тарас Шевченко, як і мріяв, звільнився від кріпацтва. Він вступив до Петербурзької Академії мистецтв, де став одним із улюблених учнів Карла Брюллова, завів безліч знайомств із найвідомішими людьми свого часу. Колишній панський козачок одягався у модний англійський фрак, єнотову шубу, мав годинника на коштовному ланцюжку і тростинку. Він став бажаним гостем на вечірках у найкращих салонах Петербурга. Він - блискучий поет і художник. Хіба ж у такого не закохаєшся?

1839 року студент Шевченко малює портрет молодої напівоголеної натурниці з великими очима і розпущеним волоссям. На цій акварелі Тарас уперше і востаннє підписується "Чевченко". Певно, що Маша, яка була німкенею, не могла вимовити його слов'янського прізвища чисто, змінювала літеру "ш" на "ч". Саме на догоду їй художник і підписав портрет так, як Марія називала автора. Згодом вона сама бігала до нього на побачення в Академію мистецтв.

Цікавим нюансом у цій любовній пригоді був любовний трикутник. Виявляється, що Сошенко - близький друг поета - теж був закоханий у Машу. І навіть більше: він збирався з нею одружитися. Шевченкові, як скажуть моралісти, варто було б поступитися у цій ситуації, адже Сошенко теж доклав чималих зусиль, щоб викупити поета з кріпацтва, тож великою мірою Шевченко завдячував йому своїм перебуванням на волі. Але ж хіба любов не сліпа? Коли Тарас закохувався, то якісь моральні перестороги відходили у нього на другий план. Тому ця любов на деякий час стала на заваді чоловічій дружбі. Згодом же митці помирилися: Шевченко попросив у свого друга вибачення.

Марія ж почала все більше позувати різним художникам, але занадто цим захопилася, тому сімейне життя у неї не склалося.

З 1843 року поет перебуває в Україні. І саме в цей період (період "трьох літ" - 1843-1847 рр.) він переживає чи не найбільше своє кохання. До цього Шевченко, певно, й не думав про шлюб. А після, через усвідомлення його неможливості із коханою, виростає у поета бажання мати власну родину, затишний дім, дружину, діток. "Ганна вродлива", як називав її Шевченко, була заміжньою. Тому щастя поетові з нею не судилося.

Портрет Ганни Закревської, яка й стала тим великим коханням поета, виділяється з-поміж усіх інших його живописних творінь надзвичайно трагічними, живими очима. Вони лише на перший погляд здаються чорними. Насправді ж у них передано справжній колір - навколо великих зіниць сяє глибока синява.

"Г.З." - це присвята Ганні Закревській, котрій Тарас Шевченко написав поезію "Якби зустрілися ми знову...":

Я заридав би, заридав!
І помоливсь, що не правдивим,
А сном лукавим розійшлось,
Слізьми-водою розлилось
Колишнєє святеє диво!

Але зустрітися з Ганною йому більше не довелося. У 35-річному віці вона померла, а поет тим часом відбував свою десятирічну солдатчину.

Під час все того ж перебування в Україні, з 1943 року, Тарасові довелося бути й об'єктом чужих пристрастей. За ним упадала стара діва, 35-річна княжна Варвара Рєпніна. У сімействі Миколи Григоровича Рєпніна-Волконського (князя, генерала, старшого брата декабриста С. Волконського і батька Варвари), у родинному маєтку в Яготині Тарас проживав протягом року.

Досить вичерпно описує Варвару Рєпніну П. Селецький: "Княжна, Варвара Миколаївна, енергійна дівиця зрілих років, худа, тоненька, з великими, живими, виразними очима... Добра, дотепна, мила і люб'язна, вона була провидінням бідних і нещасних, роздавала, що в неї було, всім, хто звертався до неї за допомогою і порадою".

Рєпніна страшенно закохалася у молодшого від неї на кілька років поета. "Шевченко здався мені простим і невибагливим. Він відразу став у нас своєю людиною...", - писала вона згодом у листі до Шарля Ейланда. Коли одного вечора Тарас Григорович пропонує родині послухати його поему "Слепая", Варвара не тямиться від радості: "Моє обличчя було все мокре від сліз і це було щастям... Яка м'яка, захоплююча манера читати! Це була захоплююча музика...".

У листах княжна Варвара зізнається: "Я розмовляла з ним ще кілька разів, і щораз більше виявлявся мій потяг до нього; він відповідав мені деколи теплим почуттям, але пристрасним - ніколи.

Нарешті настав день і час його від'їзду. Я зі сльозами кинулася йому на шию, перехрестила чоло й він вибіг із кімнати. Капніст переконаний, що я кохаю його й що я втратила голову. Я ж дуже прив'язана до нього й не перечу, що коли б я бачила з його боку кохання, я може б відповіла йому пристрастю".

Справді, Тарас не відповідав Рєпніній взаємністю. Княжна набридала йому своїми повчаннями, адже хотіла зробити з нього велику людину не лише у мистецтві, а й у повсякденному житті. Вона мріяла стати його духовною наставницею, музою, джерелом його натхнення, але все вийшло навпаки: Шевченко опирався цим повчанням і ще більше віддалявся від Варвари.

Крім того, княжна страшенно ревнувала його до Ганни Закревської.

Та все ж Рєпніна допомагала поетові у його творчих починаннях, надсилала йому гроші і книги під час заслання, постійно з ним листувалася і виявляла до нього якнайкращі дружні почуття.

Секрет успіху Тараса у жінок таївся не в зовнішній красі. Його обличчя не відрізнялося особливою привабливістю, зросту він був середнього, не надто атлетичної статури. Але варто було Шевченкові лише почати говорити, як жінки відразу ж оберталися в його бік. Привертали увагу його непересічний розум, глибокі очі, щира усмішка.

Варвара Миколаївна так і не вийшла заміж. Коли Шевченко 1958 року знову з нею зустрівся, вона, як зазначав у своєму "Щоденнику" поет, "щасливо змінилася, потовстішала і ніби помолодшала. Вона ударилася в святенництво, чого я раніше не помічав".

Взимку 1854-1855 рр. у Новопетрівську фортецю, у якій Шевченко відбував покарання, приїхав новий комендант Іраклій Усков з дружиною і дітьми. Як відомо, "мати молодая з своїм дитяточком малим" була найбільшою святістю для поета. Тарас Григорович палко полюбив дітей коменданта, а згодом і їхню матір - Агату Ускову. Увечері, поклавши дітей спати, вони разом гуляли в саду. Довгий час Агата здавалася йому найвищою досконалістю.

Але хтось почав пускати брудні плітки, тому їхні зустрічі припинилися. Після розлуки з нею Шевченко почав прозрівати і побачив Ускову такою, якою вона була насправді, - звичайною манірною провінційною дамою з міщанськими інтересами.

Саме вона стала прототипом для Агафії в "Матросе, или Прогулке с удовольствием и не без морали" та Агафії Омелянівни в "Художнике".

Після заслання поет опиняється у Нижньому Новгороді. Тут його пристрасті знову спалахують, і дехто з дослідників його біографії говорить, що у цей час Шевченко захоплюється навіть "публічними дівчатами". Це не надто й дивно, зважаючи на те, що перед цим йому на долю випало десятирічне випробування муштрою і різноманітними царськими заборонами.

Але то були миттєві захоплення. Натомість ще одним великим коханням поета тоді стала актриса Катерина Піунова. З допомогою Тараса Григоровича вона знайомиться з М. Щепкіним, який пропонує їй роль Тетяни у п'єсі "Москаль-чарівник". 1958 року Тарас Шевченко запропонував їй одружитися. Ось як про це писала сама дівчина: "Коли всі зібрались, Тарас Григорович звернувся до моєї матері і мого батька з такими словами (дослівно пам'ятаю все, як сказав він): - Слухайте-но, батьку і матко (він часто так називав мого батька і матір), і ти, Катрусю, прислухай. Ви давно мене знаєте, бачите: ось я, який є, - такий і буду. У вас, батько і матко, є товар, а я купець - віддайте мені Катрусю!"

Шевченкові не відмовили прямо. Його просто перестали запрошувати, та й сама Катерина почала його уникати. Причиною негативного рішення був чималий вік поета (44 роки проти 16-річної обранки), а також те, що він не був справжнім аристократом. Тож уже наступного року Катерина вийшла за іншого, до речі, теж значно старшого за неї актора Максиміліана Шмідтгофа.

Найбільшою таємницею для нас і досі залишаються стосунки Тараса Шевченка із дружиною Михайла Максимовича Марією Василівною. Із нею він познайомився 1858 року в Москві. На той час Марії було ледь за 20 років, а її чоловікові - 54. Дітей, незважаючи на п'ятирічний шлюб, вони не мали. Після першої зустрічі з Марією Шевченко напише у "Щоденнику": "Заїхали до Максимовича... Хазяйки його не застали удома... Незабаром явилася і вона, і похмура обитель ученого просвітліла. Яке миле, прекрасне створіння. Але що в ній найчарівніше - це чистий, безпосередній тип моєї землячки. Вона пограла для нас на фортепіано декілька наших пісень.

Так чисто, безманерно, як жодна велика артистка грати не уміє. І де він, старий антикварій, викопав таке свіже і чисте добро? І сумно і завидно..."

Марія також симпатизувала Шевченкові, деякий час вони листувалися.

Тарас Григорович також малює портрет Марії Василівни, який свідчить про глибоку симпатію автора до своєї натурниці.

Як уже зазначалося, у подружжя Максимовичів довгий час не було дітей, але за дивним збігом обставин через дев'ять місяців після перебування у них Шевченка у Марії народився син Олексій. Згодом у родині почалися суперечки, бо дитина була вже надто схожою на Тараса Григоровича.

Але ні довести, ні спростувати цю інформацію, мабуть, уже ніколи не вдасться.

У листі до Варфоломія Тарас прохає: "Спитай, братець, Харитину, може, вона піде за мене?" Харитина Довгополенко, про яку згадує Шевченко, була 18-річною наймичкою у родині Варфоломія.

"Що це ви видумали?.. за такого старого і лисого!" - саме такою була відповідь дівчини на запитання Варфоломія. Шевченко справді на той час був більше ніж удвічі старший за дівчину і вже не надто приємної зовнішності (далося взнаки заслання), тому й отримав рішучу відмову.

Але Варфоломій, щоб не надто образити брата, написав йому, що його наймичка зовсім зіпсувалася, стала зухвалою і грубою. А сама Харитина тим часом щасливо вийшла заміж за молодого парубка.

Після цього Шевченка спіткало ще одне, цього разу останнє у його житті кохання - Ликерія Полусмакова, з якою Тарас Григорович зустрівся 1860 року. Влітку поет часто бачився з нею, робив їй подарунки і навіть справив весільний одяг для одруження.

Про це кохання відомого митця знав увесь Петербург. І всі його від нього відмовляли, адже вважали, що ця дівчина йому не підходить не лише за віком (вона, знову-таки, була набагато молодшою за Шевченка), а й за рівнем духовного розвитку.

Ось як про неї відгукується Наталка Полтавка, племінниця дружини П. Куліша: "З самого початку Ликера здавалася дівчиною лінивою, неохайною та легковажною. Прокидалась вона зранку пізніше матері, нічого вдома не робила... Ходить вона завжди невмита, з брудною шиєю та нерозчісаним волоссям, проте була вельми кокетлива й любила похизуватися своєю стрункою фігурою, для чого носила шнурівку під вишитою сорочкою й заводила інтриги з сусідськими лакеями, носила їм у кишенях смажену дичину на гостинець. Ликері тоді було років двадцять, проте гарною її не можна було назвати - звичайна дівчина українського типу: середнього зросту, круглолиця, трішки у ластовинні, кароока, вуста пишні, вишневі, волосся темно-русяве. Тільки фігура її, тонка у стані й пишна у плечах, була дуже гарна, і Ликера добре про це знала... Одягалась вона завжди по-українськи. Як для звичайної дівчини, вона була дуже хитра та розумна".

Певно, поет справді був ладен оженитися "хоча б на чортовій сестрі". Він уже стільки вистраждав через свої невдалі спроби влаштувати сімейний затишок, що не помічав явних недоліків дівчини. У поезіях він возвеличує її, називає святою її душу:

Ликера розмовляла рідною поетові українською мовою. Можливо, це стало однією із причин захоплення дівчиною, адже знайти щось рідне у чужому краю, який так набрид Шевченкові, - багато коштує. Так поет змальовував своє омріяне щастя з нею:

Райочок мій спідтиха-тиха
Підкрадешся, наробиш лиха...
Запалиш рай мій самотний.

Шевченко винайняв для коханої квартиру, оплатив послуги репетитора з письма, засипав її подарунками і компліментами. Він готувався до весілля.

Але сталося непередбачуване. Одного разу поет повернувся додому раніше і застав Ликеру в обіймах іншого. Через таку неприємну несподіванку Шевченко оскаженів. Він трощив посуд, лаявся і вигнав дівчину.

Після цього випадку майже місяць він прохворів. І пробачив. Він надсилав Ликері листи з проханням повернутися, але дівчина лише глузувала з нього. Вона розповіла слузі, який приносив записки від Тараса, що погодилася на заміжжя лише заради грошей.

Через деякий час Ликера вийшла за перукаря Яковлева. Спочатку у їхніх стосунках було все добре, але потім чоловік страшенно запив, ревнував її до Шевченка, спалив їхній будинок. Пізніше він помер, а Ликера залишилася зовсім сама.

Тільки тоді вона усвідомила, як глибоко помилялася. 1904 року вона поїхала на могилу Тараса Шевченка і звідтоді проводила там дуже багато часу. Вона доглядала за місцем поховання, весь час молилася.

Ликерія навіть хотіла, щоб її поховали біля підніжжя Тарасової могили. Але її заповіт залишився невиконаним. Спочила вона на околиці Канева.

Тож Тарас Григорович усе життя мріяв про сімейний затишок, але так і залишився одинаком. Його серце належало багатьом жінкам, але так і не знайшло єдиної втіхи.

Певно, ми не маємо морального права схвалювати чи осуджувати особисте життя поета. У великих людей і пристрасті великі.

Відоме та невідоме кохання Шевченка Reviewed by Василь Герей on 15:27:00 Rating: 5

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Відоме та невідоме кохання Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Не женися на багатій, Бо вижене з хати, Не женися на убогій, Бо не будеш спати. Оженись на вольній волі, На козацькій долі, Яка буде, така й буде, Чи гола, то й гола. Т. Шевченко Так, Шевченко не був святим. Його музою була не одна жінка.

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Катерина"

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Катерина"

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Марія"

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Марія"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська література 9 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко - Марія

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Українська література 9 клас on 2015-10-11.

# data[].attributes.headline
Поема "Марія"

# data[].attributes.subject
Поема "Марія"

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія. Тарас Шевченко. Повне зібрання творів. Том. 2.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Увесь "рід" Тарасової матері - моринецькі Бойки - складався з самих піших "халупників" та "найманців". Коли батько Тарасів не потрапив іще до цієї найубогішої верстви невільників, то завдячував це своєму розумові, великій працьовитості та життєвій спритності: був письменний і , як кажуть селяни, "з бувальців".

Про матір Тараса Шевченка ми знаємо досить мало. А якою ж була вона жінка, яка народила генія України? Спробуємо відповісти на це питання.

Багато чого про рід Шевченків ми узнаємо з книги Олександра Кониського "Тарас Шевченко-Грушівський":

У хвилястому та зеленому кутку Звенигородського повіту (нині: Звенигородський район Черкаської області) є двоє сіл: Моринці і Кирилівка, яких до віку вічного не забуде український народ.Моринці і Кирилівка стоятимуть перед очима історії відродження українського письменства і національно-культурного життя нашого , бо назва сіл навіки зрослася з іменем генія українського слова Тараса Шевченка.

Кирилівка і Моринці належали до маєтностей Енгельгарда. Між його кирилівських кріпаків з початку Х!Х віку була і родина посполитого Івана і жінки його Марти Шевченків-Грушівських. Син його Григорій одружився з дочкою посполитого з Моринець Якима Бойка - Катериною , і жив з нею при батьках в Кирилівці.

Довідково: Рід Шевченків і Грушівських в Кирилівці дуже давній. На превеликий жаль, недостача до 1806 р. в Кирилівській церкві метрик не дає можливості з"ясувати родовід Шевченків з початку роду. Відомо, що на просьбі кирилівців до переяславського єпископа Гарвасія між підписаними 80 селянами на 10 місці стоїть Грицько Грушівський , а далі є Захар і Євстрат Шевченки. Можлива річ, якийсь Грушівський побрався з Шевченковною або Шевченко з Грушівською і став писатись Шевченко-Грушівський. В " Исповедной записи " 1806 р. стоїть: "Іван Шевченко 64 літ ; жінка його Марта ; діти: Омелян, Савва, Павло, Григорій; дочки: Домникія, Олена, Домникія". У Григорія - жінка Катерина і дочка їх Катерина. Потім по книгам 1814 , 16 і ін. та сама родина пишеться вже Шевченко-Грушівський. В метриках шлюбу Катерини Григорівни і смерті матері її вони записані - Грушівськими. Варфоломій Шевченко теж повідав, що Тарас в школі іменовався Грушевським. Під кінець 20-х років остання назва по книгах церковних зникає. З цього можна гадати, що чи не Іван Шевченко, побравшись з Грушівською, був першим з двома родинними йменнями.

Невідомо певно, з якої причини Григорій, поживши кілька років з батьками, перебрався в Моринці.Сім"я Григорія поселилась в опустілій хаті посполитого Копія, яку купив для свого зятя Яким Бойко. Тут 25 лютого (9 березня) 1814 року Катерина Шевченчиха повила сина Тараса.

(Ірина Кримська "Тарас Шевченко")

(Василь Дергач "Весняний грім")

(Федір Ісаєв "В похилій хаті, край села...")

Дитину хрестили 28 лютого, хрещеним батьком був моринецький посполитий Григорій Дяденко.Хрестив священник Іван Базаринський.

У 1816 році Грицько Шевченко повернувся з родиною до своєї рідної Кирилівки, де жив і його батько, а Тарасів дід -Іван. У цій Кирилівці й проминуло все дитинство нашого поета, і з нею були пов"язані всі перші його життєві враження.

Убога й тісна була хата Шевченків, убоге й тісне було життя цієї родини, як зрештою й переважної більшості їх односельців та й взагалі мало не всіх Енгельгардтових підданих. Уже в 1795 році значна частина керелівчан складалася з безземельних "наймитів", "ремісників", "підсусідників" та "чорноробів", і що далі, то швидше відбувався серед них процес зубожіння. Як по всій Україні , так особливо в цій густо заселеній околиці невпинно зростало число "піших" кріпаків, тобто таких, що не мали ні волів , ні коней і оберталися на безплатних робітників , працюючи на панських ланах, гуральнях, кузнях та млинах лише за самі харчі. Увесь "рід" Тарасової матері - моринецькі Бойки - складався з самих піших "халупників" та "найманців". Коли батько Тарасів не потрапив іще до цієї найубогішої верстви невільників, то завдячував це своєму розумові, великій працьовитості та життєвій спритності: був письменний і , як кажуть селяни, "з бувальців". Навчившись стельмаства, підробляв на життя цим ремеслом, а в відповідні пори року ще й фурманував або й чумакував, возячи різний крам то до Києва, то до степового Єлисавету, а то й до самого моря - до далекого "Одесу". Тільки невпинною тяжкою працею Грицько й Катерина Шевченки могли сяк-так утримати себе й дітей, що їх у 1818 році мали вони вже шестеро. Тарас прийшов на світ третій із черги : перед ним - брат Микита й сестра Катерина, по ньому - Йосип, Ярина й сліпенька Марія.Коли пізніше , згадуючи життя своєї родини , поет писав:

то нічого не перебільшував : у світлі документальних історичних даних тодішнє життя кирилівських селян встає в нашій уяві, як справжнє пекло, яким воно уявлялося й Шевченкові:

Тяжко працюючи на панщині, батьки Тарасові мусіли обробляти ще й клапоть землі, визначеної їм на прохарчування. А треба ж було ще й самих себе й шестеро дітей одягти й обути, та ще й державні податки заплатити. Тяжке й безрадісне життя, і не було в ньому жодного просвітку!

(Анатолій Самойленко "Тарасова хата")

Але поки весь жах цієї кріпацької дійсності дійшов до свідомості Тараса, хлопець мав свої роки й безтурботного дитячого життя. Хата Шевченків стояла на краю села. Убога й стара , "під солом"яною стріхою з чорним димарем", була вона "навколо побілена".

(Тарас Шевченко "Якби ви знали, паничі")

Перед хатою був квітник старшої сестри Тарасової Катрі, коло воріт росла стара розлога верба з засохлим верхів"ям, а за нею стояла клуня. За клунею був сад, а через сад провадила стежка вниз до левади, за якою в долині , ледве чутно дзюркочучи, плив "струмочок, оточений вербами й калиною та повитий широколистими темнозеленими лопухами". У тому струмочку купався малий Тарас , у тому "розкішному" садку засинав він не раз "справжнім безтурботним сном". Коли мати працювала на панщині або на своєму полі, Тараса доглядала "незабутня сестра" його Катерина, його "терпелива, ніжна нянька", старша за нього на вісім років. Це його власні згадки про рідну хату й перші роки дитинства. Хлопець був жвавий, непосидючий. Тяжко його було доглядати: то землі наїсться, то зовсім геть із села утече. Сестрина опіка теж скоро скінчилася, бо коли Тарасові минав п"ятий рік, прийшла на світ Маруся, що вимагала подвійного догляду, бо була сліпенька.

Серед вражень раннього дитинства, що міцно вирізьбилися в душі прийдешнього поета, було одне дуже яскраве, згодом поглиблене пізнішими споминами й переживаннями: це була його ніжна приязнь із сусідчиною дочкою-ровесницею - маленькою кучерявою Оксаночкою Коваленківною. Оксана й Тарас ще маленькими дітьми вкупі гралися й "любилися" , а потім одне одного й покохали. Сторінки їхнього дитячого роману розгорнуться трохи згодом , а поки Тарасові мине восьмий рік, ми бачимо цю пару малих перед очима їхніх матерів, що, дивлячись на спільні дитячі забави своїх мазунчиків, жартома розмовляють про їхнє одружіння:

Ріс Тарас, як більшість сільських дітей, під Божою опікою, але вже від самого малку вирізнявся з-поміж ровесників своїми здібностями.

(Василь Дергач "Весняний грім")

Грицько Шевченко, батько Тарасів, був людина розумна й письменна. По святах - особливо, мабуть, зимовими місяцями - читав він уголос "Минею". Книга ця була серед письменних людей на Україні дуже популярна. Для вразливого хлопця слухання писаних урочистою церковною мовою оповідань про святих мучеників, що, не вагаючись, віддавали життя своє за Христову віру, про євангельські події, розвінчені повними живої поезії народними апокрифічними мотивами, відкривало давній світ , світ далекий, але повний жахливих подій і чудес та зворушливих, осяяних моральною красою, образів - світ героїчних змагань. Але, крім тієї друкованої книги , де стільки було цікавого про давню боротьбу "стратегів Божіїх" за віру й правду Христову , була в Тараса може й іще цікавіша друга книга про зовсім недавню боротьбу, що ще не так давно зросила кров"ю всю околицю рідної йому Кирилівки та й саму Кирилівку. Тією живою книгою були оповідання старого діда Івана про т.зв. "Коліївщину", про криваве повстання селян-кріпаків проти польських магнатів у 1768 році. Дід Іван сам був учасником тих подій. "Ветхий деньми" , був він іще зовсім сильний фізично. Коли Тарасові минуло 6 років , дід утретє оженився , мавши щось коло 80 літ. Про ці дідові оповідання Шевченко згадав пізніше в епілозі до поеми "Гайдамаки", і згадка ця яскраво ілюструє нам цікаву й важливу сторінку поетового дитинства:

Цю добу свого життя Шевченко називав пізніше "майже щасливою", але настала перша подія, що затьмарила , подія, що в психіці хлопця виорала глибоку борозну-рану. 20 серпня 1823 року, коли Тарас мав 9 з половиною років , заснула вічним сном його мати: її

(Василь Дергач "Весняний грім")

(Наталя Давидовська "Шевченкова мати")

В книзі Оксани Іваненко "Тарасові шляхи" є невеличкий розділ , який називається "Смерть матері":

- Со святими упокой рабу божу Катерину, ідє же нєсть болєзні, печалі, ні воздиханія, - виспівує дяк і пускає зизе око аж під лоба, і косиця, схожа більше на оселедець, ніж на звичайну дяківську косу, труситься в такт. І за цим приспівом щоразу жінки починають голосити ще дужче. Тато іде сірий, зігнутий і не відриває очей від труни. Тарас іде за руку з Яринкою, а за Яринчину спідницю тримається сліпа Марійка. Микита веде Йосипа, У труні лежить мати, така спокійна-спокійна, з поважним, як у свято, обличчям - тільки обличчя зовсім жовте, ніби з воску. Майже все літо конала, бідна, та хіба ж лановий на те зважав? І жала, і в"язала, як завжди, а вже як обмолотились - доходилися її ноги, доробилися руки, - лягла на покуті і не встала. Не віриться Тарасові - невже матінка не підведеться, не гляне на нього і не скаже нічого?

- Ідє же нєсть болєзні, печалі, - виводить дяк і трясе косою-оселедцем."

А чому тут і болєзні, і печалі? - думає Тарас. - А там десь не буде; так там же матінка одна, без нас ..."

- Мамонько, мамонько... - шепоче вона, але не розуміє ще як слід, що сталося. От тільки коли довезли труну до вбогого кладовища, і піп прочитав останню молитву, і труну почали спускати на двох білих сувоях полотна в могилу, діти заплакали від страху.

- Не кидайте туди маму! Не кидайте! - закричала Яринка і схопила дядька, що спускав труну, за руку.

- Бідна моя сиротиночко! - заголосила Маламужиха , відтягаючи Яринку.

Тарас брудними рученятами витирав сльози і розвів чорні муги по всьому обличчю.

Почали кидати землю на маму, і виріс горбик, виросла ще могилка.

Григор глянув на дітвору - одне одного менше, згрудилися коло нього.

- Отака дрібнота та без матері! - зітхнула Маламужиха і почала роздавати коливо людям за упокій душі.

Мала мати Тараса всього 37 літ. Покинула сиротами шестеро дітей. Старшому Микиті було 13 років, найменшій Марусі - 4. Смуток і безнадія завітали до вбогої хатини. Батькові не до малечі було: треба було своє тяжке кріпацьке тягло тягнути. Старша дочка Катерина, колишня Тарасова нянька, ще на початку року видалася заміж у село Зелену Діброву, Ярині ж лише восьмий рік минав. Хатнє господарство лишилося без ока господині, діти - без усякої опіки. Мусів Грицько Шевченко оженитися - у селянському побуті в таких випадках це річ конечна, просто неминуча. Розглянувшись, іншої дружини не знайшов, ніж удовиця, бож яка навіть найубогіша дівка-невдаха за вдівця піде, коли він повну хату дітей має. Пішла за нього ще молода Оксана Терещенчиха, що овдовіла теж із трьома дітьми. Старий батько теж її Грицькові нараяв. Ще тісніше зробилося в убогій хаті Шевченків.

Тужили діти за матір"ю, а найбільше, мабуть, чутливий Тарас. Не мав до кого тулитися, не мав заступниці, щоб його боронила, коли прошпетиться. Із смутком геть пізніше згадував , як у Свят-Вечір того року старим звичаєм понесли вони "троє" - очевидно , Микита, сам він та Ярина - святу вечерю дідові Іванові. Коли почали промовляти освячену віками формулу :"Святий Вечір! Прислали нас, діду, батько й мати...", то перед словом "мати" запнулися і "всі троє заридали": "нам - згадує поет - не можна було сказати : "і мати".

Життя родини Шевченків обернулося у справжнє пекло. "Хто бачив хоч здалеку мачуху й так званих зведенят, той, значить, бачив пекло в найогиднішому тріюмфі!" - оповідав пізніше сам Тарас. "Не минало години без сварки й лайки між батьком та мачухою: мачуха особливо ненавиділа мене, мабуть, за те, що я часто лупцював її кволого Степанка". Отже найгірше в тому родинному пеклі було Тарасові.

Старша сестра Шевченка , Катерина, яка вийшла заміж у село Зелену Діброву за Антона Красицького, доглядала маленького Тараса, тому в родині Красицьких найбільше збереглося спогадів про його дитинство. В книжці "Дитинство Тараса " (Дитвидав , Київ, 1959), яку написав правнук Тараса Шевченка по сестрі поета Катерині - Дмитро Красицький находимо багато згадувань про Тарасову матір. Проте , як у кожному художньому творі, є й вигадка - домисел. Але це не знижує її значення.

Із всього цього можна зробити такий висновок : Тарасова мати була , як і багато того часу мільйонів українських жінок, звичайна сільська кріпачка , яка народила шестеро дітей , тяжко працювала і померла, не доживши і сорока літ.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарасова мати:невідома доля

# data[].attributes.attachment_link.description
Увесь "рід" Тарасової матері - моринецькі Бойки - складався з самих піших "халупників" та "найманців". Коли батько Тарасів не потрапив іще до цієї найубогішої верстви невільників, то завдячував це своєму розумові, великій працьовитості та життєвій спритності: був письменний і , як кажуть селяни, "з бувальців". Про матір Тараса Шевченка ми знаємо досить мало.

# data[].attributes.headline
Аналіз Послання

# data[].attributes.subject
Аналіз Послання

# data[].attributes.attachment_link.title
І мертвим, і живим, і ненарожденним... - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "І мертвим, і живим, і ненарожденним..." (автор: Шевченко Тарас Григорович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Сон

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Сон

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченко Сон Аналіз

# data[].attributes.attachment_link.description
Шевченко СОН (послідовний аналіз тексту) Образованиеdocx 70 Кб

# data[].attributes.attachment_link.title
Сон ('У всякого своя доля...') - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Сон ('У всякого своя доля...')" (автор: Шевченко Тарас Григорович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Кавказ"

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Кавказ"

# data[].attributes.headline
Поема "Кавказ"

# data[].attributes.subject
Поема "Кавказ"

# data[].attributes.attachment_link.title
Кавказ - Тарас Шевченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Кавказ" (автор: Шевченко Тарас Григорович) онлайн; Читати книгу в Бібліотеці української літератури

# data[].attributes.headline
Теми до творів

# data[].attributes.subject
Теми до творів

# data[].attributes.attachment_link.title
ТЕМИ ДО ТВОРІВ

# data[].attributes.headline
Готуємося до контрольної роботи

# data[].attributes.subject
Готуємося до контрольної роботи

# data[].attributes.headline
Матеріал для підготовки

# data[].attributes.subject
Матеріал для підготовки

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературний диктант

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Гайдамаки (ІІ)

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Гайдамаки (ІІ)

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко - Гайдамаки (АНАЛІЗ) / Бібліотека Української Літератури - UkrClassic.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повні твори онлайн, завантажити, скачати у форматах docx, pdf, fb2, djvu, читати скорочені твори, перекази, аналіз, характеристика творів, шкільні твори та реферати, біографії авторів, матеріали для підготовки до ЗНО

# data[].attributes.headline
Аналіз поеми "Гайдамаки

# data[].attributes.subject
Аналіз поеми "Гайдамаки

# data[].attributes.headline
Кохання у житті поета

# data[].attributes.subject
Кохання у житті поета

# data[].attributes.headline
Екранізація твору

# data[].attributes.subject
Екранізація твору

# data[].attributes.body
"Наймичка"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
українські фільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
українські мультфільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
українські мультики

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
мультики українською

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
фільми за творами

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
українська літ...

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко Наймичка 1963

# data[].attributes.attachment_link.description
Музичний фільм за мотивами опери Михайла Вериківського, в основі сюжету якої - однойменна поема Т.Г.Шевченка. Молода дівчина підкидає свого позашлюбного сина в чужу бездітну сім`ю. Але через деякий час, не витримавши розлуки, вона поступає в цю сім`ю наймичкою...

# data[].attributes.headline
Екранізація твору

# data[].attributes.subject
Екранізація твору

# data[].attributes.body
"Катерина

# data[].attributes.attachment_link.title
"...казка про КАТЕРИНУ"

# data[].attributes.attachment_link.description
"кохайтеся чорнобриві та не з москалями..." екранізація поеми Тараса ШЕВЧЕНКА --- "КАТЕРИНА" режисерська робота: Наталі НОЄНКО операторська робота: Андрія РАГУЛІНА звукорежисерська робота: Ярослава НЕКРЯЧА у головних ролях: Оксана ВЕРГЕЛЕС Сергій ГОРНИЙ музика: ДАХА БРАХА

# data[].attributes.body
Балада "Причинна"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко. Причина (Аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.description
Читає: Валерій Івчинко та Ольга Кусенко Джерело: © "Фирма Мелодия", 1989 © "Аудіокнига.UA", 2014

# data[].attributes.body
"До Основ'яненка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко. До Основ’яненка [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.body
Поема "Сон"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко. Сон [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.body
Поема "Катерина

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко. Катерина [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.body
Поема "Гайдамаки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Т.Г. Шевченко. Гайдамаки [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.description
Підготовка до ЗНО з української літератури [Майстер-Клас] https://www.youtube.com/playlist?list=PL47_m_Ga4AefP4iGa2NDgoNqra5k8Gatv Унікальна збірка творів з української літератури, яка потрібна для підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. За короткий час ви прослухаєте твори та значно зекономите час на підготовці!!!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
тарас шевченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
іван миколайчук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
кіностудія довженка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Валерій Московченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Сон. 1964 Фільм-передбачення.

# data[].attributes.attachment_link.description
Фільм про важкий шлях нашого генія Т.Г. Шевченка. Знятий у радянській Україні в 1964 кіностудією Довженка. Послухайте діалоги, вірші поета. Це пророчі слова. Сьогодні фільм актуальний, як ніколи. І не говоріть, що ніхто не попереджав. Є у нашої землі гідні сини! Є і негідники, готові продатись і продати. "Раби, німі раби!"

# data[].attributes.attachment_link.description
"Вітер з гаєм розмовляє..." Мар`яна-черниця Утоплена Песня караульного у тюрьмы (Из драмы "Невеста") Слепая (Поэма) Гамалія Тризна Розрита могила "Чигрине, Чигрине..." Сова Дівичії ночі Сон ("У всякого своя доля...") (Комедія) "У неділю не гуляла..." "Чого мені тяжко, чого мені нудно..." "Заворожи мені, волхве..." Гоголю "Не завидуй багатому..." "Не женися на багатій..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко біографічний фільм 1951

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографічний фільм про життя і творчість видатного українського поета і художника Тараса Григоровича Шевченка. Син кріпосного селянина, він блискуче закінчив Академію мистецтв і ще в юності завоював славу волелюбними віршами. Але його чекали важкі випробування...

# data[].attributes.attachment_link.title
Шевченко. 200 років самотності

# data[].attributes.attachment_link.description
Йому рукоплескали, ним захоплювалися. Його досі люблять і поважають мільйони. Чому ж слава не принесла Шевченкові щастя? Прості питання, питання про нього, ставлять вчених у глухий кут. Якою людиною був Шевченко? Що любив? Про що мріяв? І чого соромився? Життя Великого поета. Нова версія.

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємниці Генія Шевченка 2014 03 11 2014 XviD SATRip Rich Torrent Com

# data[].attributes.headline
Це потрібно знати

# data[].attributes.subject
Це потрібно знати

# data[].attributes.headline
Це потрібно знати

# data[].attributes.subject
Це потрібно знати

# data[].attributes.attachment_link.title
Біографія Тараса Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.description
Інтерактивна біографія Великого Кобзаря українського народу в сучасному вигляді