# data[].attributes.headline
Афоризми  Маланюка

# data[].attributes.subject
Афоризми  Маланюка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
Афоризми  Маланюка

# data[].attributes.headline
Імператор  залізних  строф

# data[].attributes.subject
Імператор  залізних  строф

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Євген Филимонович Маланюк (1 лютого 1897, Архангород (20 січня за старим стилем) - †16 лютого 1968, Нью-Йорк) - український письменник, поет, культуролог-енциклопедист, публіцист, літературний критик.

# data[].attributes.body
Не  поет  —  бо  це  ж  до  болю  мало,
Не  трибун  —  бо  це  ж  лиш  рупор  мас,
І  вже  менш  за  все  —  "Кобзар  Тарас",
Він,  ким  зайнялось  і  запалало.

Скорше  —  бунт  буйних  майбутніх  рас,
Полум'я,  на  котрім  тьма  розтала,
Вибух  крові,  що  зарокотала
Карою  на  довгу  ніч  образ.

Лютий  зір  прозрілого  раба,
Гонга,  що  синів  свяченим  ріже,—
У  досвітніх  загравах  —  степах
З  дужим  хрустом  випростали  крижі.

А  ось  поруч  —  усміх,  ласка,  мати
І  садок  вишневий  коло  хати.

***

# data[].attributes.headline
"Ти  коханка,а  не  мати?"

# data[].attributes.subject
"Ти  коханка,а  не  мати?"

# data[].attributes.body
Погляд на Україну

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор: Фото: tempora.com.ua

Євген Маланюк у час І Світової війни

З тих наших поетів, що служили в армії Петлюри, до хрестоматій увійшли Володимир Сосюра і Євген Маланюк. Вірш першого "Любіть Україну!" дають школярам учити напам'ять. А Маланюка - навряд, бо так страшно мало хто писав про Україну:

Лежиш, розпусто, на розпутті,

Не знати - мертва чи жива.

Де ж ті байки про пута куті

Та інші жалісні слова?

Хто ґвалтував тебе? Безсила,

Безвладна, п'яна і німа

Неплідну плоть, убоге тіло

Давала кожному сама.

Мізерія чужих історій

Та сльози п'яних кобзарів -

Всією тучністю просторів

Повія ханів і царів.

Під сонні пестощі султана

Впивала царгородський чар,

Це ж ти - попівна Роксоляна,

Байстрюча мати яничар!

Яким був чоловік, який це написав?
ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Андрій Головко застрелив дружину та дочку
Він народився в Архангороді, на півночі Херсонської губернії. Дід його - з козаків, що чумакували після загибелі Січі. Він вважав степ центром світу й не спокушався ні Петербургом, ані Одесою. Мати поета - з чорногорських колоністів.

Євген закінчив Єлисаветградське (нині - Кіровоград) реальне училище. Те саме, звідки вийшло немало видатних людей: брати Тобілевичі, Чикаленко, Яновський, Нейгауз. Під час Першої світової Маланюк закінчив Київську школу прапорщиків, воював на Західному фронті - начальником кулеметної команди 2-го Туркестанського стрілецького полку російської армії. За бойові заслуги підвищений до поручика. Згодом - сотник Української армії, служив в оперативному відділі Генштабу, був ад'ютантом командувача Армії УНР Василя Тютюнника. Коли військо відступило за Збруч, був інтернований і в польському таборі написав перші вірші українською мовою.

Цитований вище був написаний 1926 року. Він шокував своїх і чужих.

Молодий поет називав Україну Пріською царя Петра, проклинав її ледачу вдачу, лаяв за те, що вона шукає насолоду в слізних піснях і попереджав, що її простір, широкий, як море, може стати калюжею Росії. Маланюк розумів: Україна - жертва власних вад, і нема чого нарікати на "воріженьків".

Вважав гріхом лірично-розслаблені вірші. Його ідеал - воїн. Він любив згадувати одного попа з Херсонщини, приятеля часів батькової юності. Той піп служив разом з Маланюком-молодшим в армії УНР і ходив у кавалерійські атаки, тримаючи в одній руці хрест, у другій - шаблю.

Маланюк бачив красу в силі. Він мріяв про залізну Українську імперію - на зразок імперії Римської. Утім, мріяв прагматично: "Україна мусить зробитися необхідною, як штани, тільки тоді вона постане. Поки вона буде тільки "кумедією", орнаментом, піснею - до того її не буде". За ці слова багато хто й тепер образиться. Навіть соратники не поділяли його категоричності. Називали Маланюка настовбурченим вовком з осмаленою шерстю, що виє на чорний степ.

На нього й полювали, як на вовка. Після Другої світової генпрокурор СРСР Вишинський вимагав у союзників видати "небезпечного військового злочинця Маланюка" - хоча після 20-х років Євген не брав до рук зброї. І саме це й здається дивним: адже любив "залізні римські когорти", то чому ж не пішов услід за легіонами вермахту воювати з більшовизмом?

Сам він восени 1941-го відповів на це питання так: "Ми не господарі ситуації, нас "висвобождають", і хто - румуни та німці?! Ось чому я й не пішов!".

Він називав себе твердо, по-римськи, Евгеном, а не Євгеном - щоб без м'якості. Кажуть, Маланюк не згадував батькового імені. Бо того звали Филимоном, а це ім'я здавалось синові неаристократичним.

Зрештою, сам він виховав у собі аристократа, гордого й незалежного. Був співцем українського націоналізму, і не входив до ОУН чи будь-якої партії. Та все одно його образ ще за життя забронзували. Він це знав, і був такий (може, ним самим і вигаданий) анекдот. Живучи в США, Маланюк любив піти в гори на відлюддя й там гуляв, цілком голий, "щоб ближче до природи". І якось набрів на стару американку, що збирала гриби. Вона злякалася, а він сказав: "Не бійтеся, пані, я забронзований!".
ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Український Гомер порушував паспортний режим аж до смерті Сталіна
Цей чоловік - понад 180 сантиметрів зросту, красивий, військову поставу зберігав до кінця життя - не міг не подобатися жінкам. Йому приписували численні романи. Щось із того було правдою. Але, здається, зрілим солдатом і поетом він став раніше, ніж здобув поважний любовний досвід.

Його перші любові були цілком поетичного характеру. Скажімо, 1918 року в Києві Маланюк був недовго закоханий в дочку царського генерала. В юності Маланюків батько вкрав у того наречену, матір майбутнього Євгена. Отож, Маланюк-молодший закохався в ту дівчину - а скоріше в цей дивовижний сюжет.

Щось подібне, але довше й сильніше, було в нього 1924 року з поетесою Наталею Лівицькою-Холодною. Він тоді вчився на інженера в Празі. Писав їй меланхолійно: "Листа вам не відправив - конверт з маркою скурив, дуже хотілося курити перед екзаменом. Ви маленька дитино моя з половецьким розрізом очей!". Це була літературна - але сильна любов.

Наступного року в Празі він обвінчався з Зоєю Равич, студенткою-медичкою, родом з Полтавщини. Вона дуже кохала Маланюка, сама ж була особистістю неяскравою. Про це поетеса Олена Теліга, знайома Маланюка й подруга Лівицької-Холодної, казала: такі чоловіки, як він, бояться розумної жінки, яка їх може захитати на їхньому п'єдесталі.

Гадається, Теліга казала так з ревнощів. Хоч справді, обидві дружини Маланюка, і перша, і друга, не були "видатними". Може, він якраз і любив таких - тихих.

На цьому фото Євгенові Маланюку 33 роки. Він щойно розлучився зі своєю першою дружиною - Зоєю Равич

Із Зоєю вони прожили п'ять років. Згодом вона вийшла за спокійнішого, ніж Маланюк, чоловіка, й була з ним щасливою.

Коли поет вже жив у Польщі, познайомився з Богумілою Савицькою - в чеському посольстві у Варшаві, де вона працювала. 1933 року вони одружилися, а наступного народився син Богдан. Прожили разом до весни 1945-го, коли Маланюк опинився в Західній Німеччині, а Богуміла з сином - у Празі. Відтоді Маланюк не бачився з дружиною 17 літ. Вже під старість, 1963-го, вони зустрілися у Варшаві - ненадовго, боячись спецслужб. На цю зустріч, з обережності, не брали сина. Через рік Богуміла померла. Ще через рік поет, уперше по війні, зустрівся з сином і побачив свого внука.

Поміж романів Маланюка був ще один. 1936 року в Карпатах він познайомився з тернополянкою Оксаною Сембай-Галицькою. Їй було 17, йому 39. Між ними зав'язалися дуже приязні стосунки. Уже по війні, коли Маланюк опинився в США, а Оксана давно була заміжньою, її чоловік раптом сказав їй: "Такий знаменитий поет живе самотній. Ви ж були знайомі, напиши йому!".

Вони листувалися 15 років, аж до смерті Маланюка. Це листування пані Оксана видала до століття поета окремою книгою. У ній немає "любовних" одкровень - нічого, окрім самотності поета. Хоча в Нью-Йорку йому нібито не бракувало популярності. Його радо приймали в емігрантських салонах. Там знали, що він любить яблука й яєчню з салом, а також - їсти мед ложками, бо "так роблять на Херсонщині". Утім, як аристократ, шанував коньяк "Курвуазьє" й курив люльку, від чого, зрештою, й зупинилося його серце.

Автор: Фото: yura-ksonzhek.narod.ru

Він передчував, що помре в лютому, й за чотири роки до смерті писав про це. Вірш так і звався - "Лютий".

16 лютого 1968 року ввечері він збирався йти до театру, мав квиток. Але вдень Маланюка знайшли мертвим у його холостяцькому помешканні. На похорон прийшли поети-ньюйорківці й читали його вірші.

В Україні не лишилося прямих нащадків поета. Його син, архітектор, помер у Празі 1999 року. Онуки, Богдан та Гонза, живуть у Чехії.

Але десь тут з нами - його шабля. З тією шаблею, кривою, у срібній оправі, Маланюк пройшов Першу світову, потім подарував її своєму командирові, Василеві Тютюннику. Цю шаблю в кінці 1919-го поклали в могилу Тютюнника, похованого в Рівному. Отже, шабля Маланюка лишилася в нашій землі.

І ще: у Києві, на вулиці Банковій, де тепер Секретаріат президента - була двоповерхова будівля Генштабу, де служив сотник Маланюк.

1897, 20 січня (2 лютого) - народився в Архангороді, нині Новоархангельськ Кіровоградської області
1915 - мобілізований до російської армії, з 1918 року - в Українській армії
1920, 20 листопада - перехід військ УНР за Збруч
1925 - у Празі обвінчався з Зоєю Равич. Початок літературної кар'єри (збірка "Стилет і стилос"). Усього видав 12 збірок поезій та два томи культурологічних та історіософських праць
1933 - одружився з Богумілою Савицькою у Варшаві
1945, травень - розлука із сім'єю, переїзд до Західної Німеччини
1949 - емігрував до США
1968, 16 лютого - помер у Нью-Йорку

Якщо ви помітили помилку у тексті, виділіть її мишкою та натисніть комбінацію клавіш Alt+A

Автор: Фото: tempora.com.ua

Євген Маланюк у час І Світової війни

З тих наших поетів, що служили в армії Петлюри, до хрестоматій увійшли Володимир Сосюра і Євген Маланюк. Вірш першого "Любіть Україну!" дають школярам учити напам'ять. А Маланюка - навряд, бо так страшно мало хто писав про Україну:

Лежиш, розпусто, на розпутті,

Не знати - мертва чи жива.

Де ж ті байки про пута куті

Та інші жалісні слова?

Хто ґвалтував тебе? Безсила,

Безвладна, п'яна і німа

Неплідну плоть, убоге тіло

Давала кожному сама.

Мізерія чужих історій

Та сльози п'яних кобзарів -

Всією тучністю просторів

Повія ханів і царів.

Під сонні пестощі султана

Впивала царгородський чар,

Це ж ти - попівна Роксоляна,

Байстрюча мати яничар!

Яким був чоловік, який це написав?
ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Андрій Головко застрелив дружину та дочку
Він народився в Архангороді, на півночі Херсонської губернії. Дід його - з козаків, що чумакували після загибелі Січі. Він вважав степ центром світу й не спокушався ні Петербургом, ані Одесою. Мати поета - з чорногорських колоністів.

Євген закінчив Єлисаветградське (нині - Кіровоград) реальне училище. Те саме, звідки вийшло немало видатних людей: брати Тобілевичі, Чикаленко, Яновський, Нейгауз. Під час Першої світової Маланюк закінчив Київську школу прапорщиків, воював на Західному фронті - начальником кулеметної команди 2-го Туркестанського стрілецького полку російської армії. За бойові заслуги підвищений до поручика. Згодом - сотник Української армії, служив в оперативному відділі Генштабу, був ад'ютантом командувача Армії УНР Василя Тютюнника. Коли військо відступило за Збруч, був інтернований і в польському таборі написав перші вірші українською мовою.

Цитований вище був написаний 1926 року. Він шокував своїх і чужих.

Молодий поет називав Україну Пріською царя Петра, проклинав її ледачу вдачу, лаяв за те, що вона шукає насолоду в слізних піснях і попереджав, що її простір, широкий, як море, може стати калюжею Росії. Маланюк розумів: Україна - жертва власних вад, і нема чого нарікати на "воріженьків".

Вважав гріхом лірично-розслаблені вірші. Його ідеал - воїн. Він любив згадувати одного попа з Херсонщини, приятеля часів батькової юності. Той піп служив разом з Маланюком-молодшим в армії УНР і ходив у кавалерійські атаки, тримаючи в одній руці хрест, у другій - шаблю.

Маланюк бачив красу в силі. Він мріяв про залізну Українську імперію - на зразок імперії Римської. Утім, мріяв прагматично: "Україна мусить зробитися необхідною, як штани, тільки тоді вона постане. Поки вона буде тільки "кумедією", орнаментом, піснею - до того її не буде". За ці слова багато хто й тепер образиться. Навіть соратники не поділяли його категоричності. Називали Маланюка настовбурченим вовком з осмаленою шерстю, що виє на чорний степ.

На нього й полювали, як на вовка. Після Другої світової генпрокурор СРСР Вишинський вимагав у союзників видати "небезпечного військового злочинця Маланюка" - хоча після 20-х років Євген не брав до рук зброї. І саме це й здається дивним: адже любив "залізні римські когорти", то чому ж не пішов услід за легіонами вермахту воювати з більшовизмом?

Сам він восени 1941-го відповів на це питання так: "Ми не господарі ситуації, нас "висвобождають", і хто - румуни та німці?! Ось чому я й не пішов!".

Він називав себе твердо, по-римськи, Евгеном, а не Євгеном - щоб без м'якості. Кажуть, Маланюк не згадував батькового імені. Бо того звали Филимоном, а це ім'я здавалось синові неаристократичним.

Зрештою, сам він виховав у собі аристократа, гордого й незалежного. Був співцем українського націоналізму, і не входив до ОУН чи будь-якої партії. Та все одно його образ ще за життя забронзували. Він це знав, і був такий (може, ним самим і вигаданий) анекдот. Живучи в США, Маланюк любив піти в гори на відлюддя й там гуляв, цілком голий, "щоб ближче до природи". І якось набрів на стару американку, що збирала гриби. Вона злякалася, а він сказав: "Не бійтеся, пані, я забронзований!".
ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Український Гомер порушував паспортний режим аж до смерті Сталіна
Цей чоловік - понад 180 сантиметрів зросту, красивий, військову поставу зберігав до кінця життя - не міг не подобатися жінкам. Йому приписували численні романи. Щось із того було правдою. Але, здається, зрілим солдатом і поетом він став раніше, ніж здобув поважний любовний досвід.

Його перші любові були цілком поетичного характеру. Скажімо, 1918 року в Києві Маланюк був недовго закоханий в дочку царського генерала. В юності Маланюків батько вкрав у того наречену, матір майбутнього Євгена. Отож, Маланюк-молодший закохався в ту дівчину - а скоріше в цей дивовижний сюжет.

Щось подібне, але довше й сильніше, було в нього 1924 року з поетесою Наталею Лівицькою-Холодною. Він тоді вчився на інженера в Празі. Писав їй меланхолійно: "Листа вам не відправив - конверт з маркою скурив, дуже хотілося курити перед екзаменом. Ви маленька дитино моя з половецьким розрізом очей!". Це була літературна - але сильна любов.

Наступного року в Празі він обвінчався з Зоєю Равич, студенткою-медичкою, родом з Полтавщини. Вона дуже кохала Маланюка, сама ж була особистістю неяскравою. Про це поетеса Олена Теліга, знайома Маланюка й подруга Лівицької-Холодної, казала: такі чоловіки, як він, бояться розумної жінки, яка їх може захитати на їхньому п'єдесталі.

Гадається, Теліга казала так з ревнощів. Хоч справді, обидві дружини Маланюка, і перша, і друга, не були "видатними". Може, він якраз і любив таких - тихих.

На цьому фото Євгенові Маланюку 33 роки. Він щойно розлучився зі своєю першою дружиною - Зоєю Равич

Із Зоєю вони прожили п'ять років. Згодом вона вийшла за спокійнішого, ніж Маланюк, чоловіка, й була з ним щасливою.

Коли поет вже жив у Польщі, познайомився з Богумілою Савицькою - в чеському посольстві у Варшаві, де вона працювала. 1933 року вони одружилися, а наступного народився син Богдан. Прожили разом до весни 1945-го, коли Маланюк опинився в Західній Німеччині, а Богуміла з сином - у Празі. Відтоді Маланюк не бачився з дружиною 17 літ. Вже під старість, 1963-го, вони зустрілися у Варшаві - ненадовго, боячись спецслужб. На цю зустріч, з обережності, не брали сина. Через рік Богуміла померла. Ще через рік поет, уперше по війні, зустрівся з сином і побачив свого внука.

Поміж романів Маланюка був ще один. 1936 року в Карпатах він познайомився з тернополянкою Оксаною Сембай-Галицькою. Їй було 17, йому 39. Між ними зав'язалися дуже приязні стосунки. Уже по війні, коли Маланюк опинився в США, а Оксана давно була заміжньою, її чоловік раптом сказав їй: "Такий знаменитий поет живе самотній. Ви ж були знайомі, напиши йому!".

Вони листувалися 15 років, аж до смерті Маланюка. Це листування пані Оксана видала до століття поета окремою книгою. У ній немає "любовних" одкровень - нічого, окрім самотності поета. Хоча в Нью-Йорку йому нібито не бракувало популярності. Його радо приймали в емігрантських салонах. Там знали, що він любить яблука й яєчню з салом, а також - їсти мед ложками, бо "так роблять на Херсонщині". Утім, як аристократ, шанував коньяк "Курвуазьє" й курив люльку, від чого, зрештою, й зупинилося його серце.

Автор: Фото: yura-ksonzhek.narod.ru

Він передчував, що помре в лютому, й за чотири роки до смерті писав про це. Вірш так і звався - "Лютий".

16 лютого 1968 року ввечері він збирався йти до театру, мав квиток. Але вдень Маланюка знайшли мертвим у його холостяцькому помешканні. На похорон прийшли поети-ньюйорківці й читали його вірші.

В Україні не лишилося прямих нащадків поета. Його син, архітектор, помер у Празі 1999 року. Онуки, Богдан та Гонза, живуть у Чехії.

Але десь тут з нами - його шабля. З тією шаблею, кривою, у срібній оправі, Маланюк пройшов Першу світову, потім подарував її своєму командирові, Василеві Тютюннику. Цю шаблю в кінці 1919-го поклали в могилу Тютюнника, похованого в Рівному. Отже, шабля Маланюка лишилася в нашій землі.

І ще: у Києві, на вулиці Банковій, де тепер Секретаріат президента - була двоповерхова будівля Генштабу, де служив сотник Маланюк.

1897, 20 січня (2 лютого) - народився в Архангороді, нині Новоархангельськ Кіровоградської області
1915 - мобілізований до російської армії, з 1918 року - в Українській армії
1920, 20 листопада - перехід військ УНР за Збруч
1925 - у Празі обвінчався з Зоєю Равич. Початок літературної кар'єри (збірка "Стилет і стилос"). Усього видав 12 збірок поезій та два томи культурологічних та історіософських праць
1933 - одружився з Богумілою Савицькою у Варшаві
1945, травень - розлука із сім'єю, переїзд до Західної Німеччини
1949 - емігрував до США
1968, 16 лютого - помер у Нью-Йорку

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк називав Україну Пріською царя Петра

# data[].attributes.attachment_link.description
З тих наших поетів, що служили в армії Петлюри, до хрестоматій увійшли Володимир Сосюра і Євген Маланюк. Вірш першого "Любіть Україну!" дають школярам учити напам'ять. А Маланюка - навряд, бо так страшно мало хто писав про Україну: Лежиш, розпусто, на розпутті, Не знати - ...

# data[].attributes.headline
Поезія  Є.Маланюка

# data[].attributes.subject
Поезія  Є.Маланюка

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Євгена Маланюка | OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Маланюк Євген СТЕПОВА ЕЛЛАДА Під чужим небом Сьогодні Степова Еллада Шевченко Беатріче Фастівська ніч Вічне Серпневі строфи Строфи Присуд Молитва Ave Caesar, співучий серпне... Серпень Зі збірки "СТИЛЕТ І СТИЛОС" (1925) Стилет чи стилос?.. Зловісне Біоґрафія Зі збірки "ГЕРБАРІЙ" (1926) Ісход З "Євангелії піль" Зі збірки

# data[].attributes.headline
Аналіз  поезії 

# data[].attributes.subject
Аналіз  поезії 

# data[].attributes.body
"Стилет чи стилос?"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
Стилет  чи  стилос ?

# data[].attributes.headline
Євген  Маланюк

# data[].attributes.subject
Євген  Маланюк

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк  Життєпис та творчість

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Оксана Мельник on 2015-02-07.

# data[].attributes.headline
Празька  школа

# data[].attributes.subject
Празька  школа

# data[].attributes.attachment_link.title
Празька школа українських поетів. PRAGA

# data[].attributes.headline
Празька  школа

# data[].attributes.subject
Празька  школа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Мельник

# data[].attributes.attachment_link.title
Празька  школа

# data[].attributes.headline
Життєвий  і  творчий  шлях  Є.Маланюка

# data[].attributes.subject
Життєвий  і  творчий  шлях  Є.Маланюка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Мельник