# data[].attributes.headline
Пастовень О.М.

# data[].attributes.subject
Пастовень О.М.

# data[].attributes.body
Кожен кілограм матерії наша планета притягує з силою пиблизно 9,8Н. Чому ж приблизно？Сподіваюсь хтось з авторів прояснить це питання. Успіху.

# data[].attributes.headline
Інструкція. Як тут працювати?

# data[].attributes.subject
Інструкція. Як тут працювати?

# data[].attributes.body
Для відповіді клацніть двічі на вільне місце на полі. Відразу ж з'явиться ваше поле для записів. Вставляйте відповідь у вигляді тексту, картинки, відео, посилань тощо (див. іконки знизу)  Також ваш пост можна пересувати по полю. А ще його треба обов'язково підписати іменем автора. Поважайте інших авторів, не видаляйте  їхню  роботу. Не треба зберігати, все робиться автоматично.

# data[].attributes.headline
Прискорення вільного падіння

# data[].attributes.subject
Прискорення вільного падіння

# data[].attributes.body
Гравитационное поле Земли — поле силы тяжести, обусловленное тяготением Земли и центробежной силой, вызванной её суточным вращением. Характеризуется пространственным распределением силы тяжести и гравитационного потенциала. Для решения практических задач потенциал земного притяжения выражается в виде ряда

Погорела Варвара 7-А

# data[].attributes.headline
Чому ж сила притягання Землі приблизно 9,8H?

# data[].attributes.subject
Чому ж сила притягання Землі приблизно 9,8H?

# data[].attributes.body
Ускорение свободного падения на поверхности Земли g (обычно произносится как «же») варьируется от 9,780 м/с² на экваторе до 9,82 м/с² на полюсах[3]. Стандартное («нормальное») значение, принятое при построении систем единиц, составляет g = 9,80666 м/с²[4][5]. Стандартное значение g было определено как «среднее» в каком-то смысле на всей Земле, оно примерно равно ускорению свободного падения на широте 45,5° на уровне моря. В приблизительных расчётах его обычно принимают равным 9,81, 9,8 или, грубо, 10 м/с².
Ровінська Ніка

# data[].attributes.headline
g на різних планетах сонячної системи. 🌎

# data[].attributes.subject
g на різних планетах сонячної системи. 🌎

# data[].attributes.body
Меркурій

3,7 м/с²

Венера

8,87 м/с ²

Земля

9,8 м/с ²

Марс

3,7 м/с ²

Юпітер

24,8 м/с ²

Сатурн

10,4 м/с ²

Уран

8,87 м/с ²

Нептун

10,15 м/с ²

Плутон

0,66 м/с ²

Місяць

1,62 м/с ²

Сонце

274,0 м/с 2

Конишев Євгеній 😉

# data[].attributes.headline
Чому сила тяжіння відрізняється в різних куточках нашої планети

# data[].attributes.subject
Чому сила тяжіння відрізняється в різних куточках нашої планети

# data[].attributes.body
Коефіцієнт g залежить від географічної широти місцезнаходження тіла, його висоти підняття над рівнем моря та інших факторів. Тому в різних куточках нашої планети кооефіцієнт g дещо відрізняється. Для проведення розрахунків, згідно з рішенням третьої Генеральної конференції з мір та ваг у 1901 році, було прийняте стандартне значення g = 9,80665 Н/кг. Кожна планета має відповідне значення коефіцієнта g. Під час польоту зріст космонавтів збільшується приблизно на 5 см, бо в космосі на хребет практично не діє сила земного тяжіння.
Саповська Д.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гравіта́ція або тяжіння - властивість тіл із масою притягуватись одне до одного. Гравітаційна взаємодія найслабша із фундаментальних взаємодій, однак її характерною особливістю є те, що тіла, які мають масу, завжди притягаються одне до одного. Притягання дуже великих мас в астрономічних масштабах створює значні сили, завдяки яким світ є таким, яким людина його знає. Зокрема, гравітація є причиною земного тяжіння, внаслідок якого предмети падають додолу. Законами гравітації визначається рух Місяця навколо Землі і Землі та інших планет навколо Сонця.

Сучасна наука про тяжіння почала виникати в епоху наукової революції. Один із основоположників природознавства, Галілео Галілей першим почав проводити досліди з падінням тіл, використовуючи зокрема Пізанську вежу, та скочування з похилої площини. Своїми експериментами він довів, що прискорення, яке отримують тіла в полі тяжіння Землі, не залежить від їхньої ваги, спростувавши твердження Аристотеля, що важчі тіла падають швидше. Галілей правильно інтерпретував відхилення від свого твердження як наслідок опору повітря. Досліди Галілея відкрили шлях до Ньютонової теорії всесвітнього тяжіння.

Закон всесвітнього тяжіння був вперше сформульований Ісааком Ньютоном у 1687 році в роботі " Математичні принципи натуральної філософії". Цей закон знайшов застосування в астрономії. Спираючись на нього, Ньютон вивів відкриті раніше Кеплером закони руху планет. Теорія Ньютона заклала основи динаміки Сонячної системи і відкрила можливості точного передбачення руху планет, їхніх супутників та комет.

У 1916 році на зміну теорії Ньютона прийшла загальна теорія відносності, розроблена Альбертом Ейнштейном. У цій теорії гравітаційна взаємодія пов'язана з викривленням простору-часу поблизу масивних тіл. Різниця між теоріями Ньютона і Ейнштейна виявляє себе лише тоді, коли тіла рухаються зі швидкістю близькою до швидкості світла або гравітаційні поля є дуже сильними (наприклад поблизу нейтронних зірок та чорних дір). Для більшості практичних потреб, коли справа стосується слабких гравітаційних полів і невеликих швидкостей, Ньютонове формулювання є достатньо точним.

Ньютонів закон всесвітнього тяжіння стверджує:

Два тіла з масами m ₁ та m ₂ притягують одне одного із силою F прямо пропорційною добутку мас і обернено пропорційною квадрату відстані між ними:

Коефіцієнт пропорційності називається гравітаційною сталою. Її величина

м ³ кг⁻¹ с⁻²

Наведена вище формула дозволяє обчислити лише абсолютну величину сили тяжіння. Повнішим є векторне рівняння, що описує як величину гравітаційної сили так і її напрямок:

Величини, виділені жирним шрифтом, позначають вектори.

- вектор сили, з якою тіло 1 діє на тіло 2;

- одиничний вектор напрямлений від тіла 1 до тіла 2;

- відстань між тілами 1 та 2.

Строго кажучи, наведені тут формули справедливі лише для точкових об'єктів. Якщо тіла мають просторові розміри, силу притягання між ними слід рахувати шляхом інтегрування сили у векторній формі по об'ємах двох тіл. Можна показати, що для тіла зі сферично-симетричним розподілом мас інтеграл дає ту саму силу тяжіння за межами цього тіла, яку б давала точкова маса розташована у центрі тіла.

Прискорення тіла під дією гравітаційних сил не залежить від маси цього тіла. Дана властивість пов'язана з тим, що сила тяжіння пропорційна масі тіла. Цей факт є особливою характерною рисою закону всесвітнього тяжіння. Маса тіла визначається як мірило його інерційності. Виходячи із загальних міркувань, гравітаційне притягання - зовсім інше явище, ніж інерція. Тому, формально можна ввести дві різні величини: інерційну масу, яка описувала б відгук тіла на дію сили, та гравітаційну масу, яка описувала б притягання. Однак, експеримент свідчить про те, що ці дві величини пропорційні, а в більшості систем фізичних одиниць - рівні, одна одній. Рівність інерційної та гравітаційної мас пізніше була взята за основу загальної теорії відносності як основний постулат.

У рамках Ньютонівської теорії припускається, що зміна положення тіл веде до миттєвої зміни створюваного ними поля. Тобто, вважається, що взаємодія поширюється з нескінченною швидкістю. Дане припущення суперечить принципам спеціальної теорії відносності, яка обмежує максимальну швидкість поширення взаємодії швидкістю світла. У зв'язку з цим теорія Ньютона непридатна для опису гравітаційної взаємодії тіл, що рухаються з релятивістськими (тобто близькими до швидкості світла) швидкостями. Її також не можна застосовувати у випадку сильних гравітаційних полів, які здатні прискорити тіла до релятивістських швидкостей. Теорію тяжіння Ньютона називають також нерелятивістською теорією гравітації.

Закон Ньютона, хоча і дуже добре описує гравітацію чисельно, не дає ніякого механізму, що пояснював би, чому цей закон саме такий. Тому впродовж XVIII-XIX століття з'явилося багато теорій, що спробували заповнити цю білу пляму. Наприклад, у 1690 році Жорж Луї Ле Саж запропонував теорію, згідно якої всесвіт був заповнений частинками, що хаотично літали і вдарялися о будь-яке тіло. Коли два об'єкта знаходяться поруч, вони екранують один одного від цих частинок, і через це, тиск, що ці частинки розвивають стає нерівномірним, і штовхає тіла одне до одного. Ця теорія дозволяла пояснити квадратичний закон, а також залежність гравітації від маси (припускаючи, що масивні частинки займають лише малу долю об'єму речовини, що, до речі, підтвердилося - майже вся маса атомів зосереджена в атомному ядрі). Проте у цій теорії виникає ефект, який спостереження не підтверджують - опір "ефірного вітру" будь яким тілам, що рухаються.

Загальна теорія відносності (ЗТВ) - це релятивістська теорія гравітації, опублікована Альбертом Ейнштейном в 1915 році. На відміну від нерелятивістської Ньютонівської теорії тяжіння, ЗТВ придатна також для опису гравітаційної взаємодії тіл, що рухаються зі швидкостями близькими до швидкості світла. Її також можна застосовувати у випадку сильних гравітаційних полів, наприклад поблизу нейтронних зірок та чорних дір (однак лише у тому разі, коли можна знехтувати квантовими ефектами).

Загальна теорія відносності - нелінійна, а це означає, що в загальному випадку гравітаційне поле не має властивості адитивності. Поле, створене двома тілами не дорівнює сумі полів, створених цими тілами, взятими окремо.

У Сонячній системі ефекти ЗТВ виявляють себе крихітними відхиленнями фактичних траєкторій руху планет та інших космічних тіл (у першу чергу Меркурія) від орбіт, розрахованих у рамках теорії Ньютона.

Положення про рівність гравітаційної та інертної мас наводить на думку про еквівалентність гравітації й руху з прискоренням. Справді, система (наприклад космічний корабель або ліфт), яка рухається з прискоренням, що дорівнює прискоренню вільного падіння в гравітаційному полі Землі (g), створюватиме в цьому місці простору такі ж самі ефекти, що й поле тяжіння. Усі предмети, що знаходяться в цій системі, так само як і тіла в полі тяжіння, матимуть однакове за значенням і напрямком прискорення. Перебуваючи усередині системи, що прискорено рухаєтеся, не можна жодним способом відрізнити рух із прискоренням від тяжіння. Саме ця можливість еквівалентної заміни тяжіння рухом із прискоренням називається принципом еквівалентності Ейнштейна.

Певною мірою це було відомим і до Ейнштейна. Але, по-перше, Ейнштейн поширив принцип еквівалентності з механічних явищ на всі явища природи (разом, наприклад, зі світлом). По-друге, до Ейнштейна еквівалентність тяжіння і руху з прискоренням, розглядалася в мовчазному припущенні про миттєве поширення гравітаційної взаємодії. Завдання Ейнштейна полягало в тому, щоби зберегти положення еквівалентності в умовах справедливості сформульованого ним самим спеціального принципу відносності, відповідно до якого жоден сигнал (у тому числі й гравітаційна взаємодія) не може поширюватися зі швидкістю, більшою за швидкість світла. Цю задачу він розв'язав у загальній теорії відносності.

Астрономи давно виявили, що світло, яке проходить поблизу великих астрономічних об'єктів, має червонуватий відтінок. Сучасна теорія гравітації теоретично підтверджує цей факт.

Світло - це потік фотонів (безмасових нейтральних частинок, що відповідають за передачу електромагнітної взаємодії). Фотон розповсюджується таким чином, щоб подолати шлях між двома точками в просторі, за найменший час, тобто вздовж геодезичної лінії. У викривленому просторі поблизу масивних тіл, геодезична лінія не збігається із прямою лінією Евклідового простору. Як наслідок, пролітаючи поблизу зірок, траєкторія фотона може викривлюватися. Це один із висновків загальної теорії відносності, й є одним з її експериментальних підтверджень.

В гравітаційному полі енергія фотона змінюється, а, отже, змінюється частота електромагнітної хвилі. Це явище називають гравітаційним червоним зміщенням. Це позначається на частоті хвильових коливань фотона - вона знижується. Звідси червоний відтінок світла, що проходить повз зорі, та інші масивні астрономічні об'єкти.

У загальній теорії відносності швидкість гравітації дорівнює швидкості світла. З іншого боку, квантова теорія також передбачає, що, оскільки радіус дії гравітації нескінченний, гравітон має бути безмасовим, а отже рухатись зі швидкістю світла.

Експериментально встановити швидкість гравітації дуже важко. У 2012 році китайські вчені під керівництвом Танга Кейюна заміряли її, спостерігаючи за припливними силами, що діяли на Землю під час сонячного затемнення. У 2016 році, під час визначення гравітаційних хвиль, було встановлено обмеження на відношення швидкостей гравітації і світла на рівні однієї стомільйонної.

У ЗТВ виникає ціла низка нових ефектів, що були відсутні у класичній теорії. Ось деякі з них:

Деякі з цих ефектів не були зареєстровані до останнього часу через свою малу величину у полях, що можуть спостерігатися у Сонячній системі. Але супутник Gravity Probe B, що був запущений у 2005 році, і вів роботу до 2011, здійснив ряд вимірів надзвичайної точності, що повністю збіглися з передбаченнями ЗТВ.

Одним з найважливішим пророкувань загальної теорії відносності є гравітаційне випромінювання, що виникає через скінченність швидкості гравітації. Його можуть генерувати тільки системи із змінним квадрупольним або більш високими мультипольними моментами, цей факт говорить про те, що гравітаційне випромінювання більшості природних джерел спрямоване, що суттєво ускладнює його відкриття.

Потужність гравітаційного джерела пропорційна , якщо мультиполь має електричний тип, і - якщо мультиполь магнітного типу, де v - характерна швидкість руху джерел в системі, що випромінює, а с - швидкість світла. Таким чином, домінантним моментом буде квадрупольний момент електричного типу, а потужність відповідного випромінювання дорівнює:

де - тензор квадрупольного моменту розподілу мас системи. Константа (1/Вт) дозволяє оцінити порядок величини потужності випромінювання.

Деякий час, гравітаційні хвилі не піддавалися прямій фіксації, і існувало лише непряме свідчення про їхнє існування - сповільнення періоду обертання у парних системах двох нейтронних зірок. Проте у 2015 році експеримент LIGO зміг вловити гравітаційну хвилю, породжену злиттям двох чорних дірок. Пізніше, у 2016, LIGO вловив слід ще однієї такої події. Таким чином, можна казати про початок гравітаційно-хвильової астрономії.

Одними з найбільш незвичайних наслідків рівнянь ЗТВ стали деякі з їхніх розв'язків, що передбачали існування сингулярностей. Об'єкти, що їх описують такі рішення, мають генерувати гравітаційні поля нескінченної напруженості. Такі гіпотетичні об'єкти назвали чорними дірами, і пізніше було доведено що вони існують в реальності. Велетенські надмасивні чорні діри знаходяться в центрі більшості галактик, а чорні діри зоряних мас виникають як фінальний етап еволюції важких зірок в результаті гравітаційного колапсу. У 2015 році було доведено існування парних систем чорних дір у експерименті LIGO.

У квантовій теорії гравітації взаємодія передається за посередництвом гравітонів - безмасових частинок зі спіном 2 (подібно до того, як електромагнітна взаємодія в квантовій електродинаміці передається за допомогою фотонів).

У квантовій теорії поля виникають нескінченні величини (розбіжні інтеграли). На відміну від інших фундаментальних взаємодій, у квантовій теорії гравітації проблему розбіжностей не вдається розв'язати шляхом процедури перенормувань. Це робить квантову теорію гравітації внутрішньо суперечливою і непридатною для застосування на масштабах енергії, відстані і часу, порівняних з планківським.

Несуперечлива квантова теорія гравітації на сьогоднішній день ще не створена, проте існує кілька напрямів, що вважаються перспективними:

У ній замість точкових частинок фігурують струни, або їхні багатовимірні аналоги, брани. Також вводяться додаткові мікроскопічні виміри, в яких рухаються ці частинки.

У петльовій теорії гравітації простір і час вважаються дискретними, і лише на великих масштабах утворюють гладкий і неперервний простір-час. Ці маленькі комірки простору-часу, спеціальним чином з'єднані між собою. Таким чином, ПТГ уникає сингулярностей і деяких інших проблем квантових теорій гравітації.

Існує велика кількість інших теорій, що постулюють більш радикальні зміни або взагалі суперечать загальній теорії відносності. Вони мають різний ступінь розробки, проте жодна з них ще не є підтвердженою. Для деяких з них ще в принципі не придумані експерименти, за якими їх можна було б відрізнити від ЗТВ.

Теорія Бранса-Дікке (1961) - побудована додаванням до ЗТВ нового скалярного поля.

Індукована гравітація (1967), запропонована Андрієм Сахаровим, передбачає кристалічну природу простору-часу, і постулює нульовий лагранжіан. У ній теорія гравітації виводиться з квантової теорії поля, і є, таким чином, вторинною.

ƒ(R) гравітація (1970), передбачає, що у виразі Ейнштейна-Гільберта для функціоналу дії фігурує не скаляр Річі R, а деяка функція від нього.

Супергравітація (1976) - спроба об'єднати суперсиметрію і гравітацію.

Модифікована ньютонівська динаміка(MOND)(1981), запропонована Мордехаєм Мілгромом модифікація другого закону Ньютона у випадку малих прискорень.

Самопродукуюча космологічна теорія гравітації (1982), запропонована Г.А. Барбером модифікація теорії Бранса-Дікке, що допускає самоутворення матерії.

Несиметричні теорії гравітації (NGT) (1994) Джона Моффата. Передбачує введення нового типу взаємодії, що разом з гравітацією виражається одним тензором взаємодії.

Конформна теорія гравітації - спроба побудувати такі рівняння теорії гравітації, що були б інваріантні відносно конформних трансформацій.

Скаляр-тензор-векторна теорія гравітації (TeVeS) (2004), релятивістська модифікація MOND запропонована Якобом Бекенштейном.

Ентропійна гравітація, відмовляє гравітації в фундаментальності, а намагається вивести її з принципів другого закону термодинаміки, як наслідок тенденції систем до збільшення ентропії.

Теорія надплинного вакууму (SVT) описує гравітацію і викривлення простору-часу як квазічастинки у надплинному просторі.

Теорія частинок-хамелеонів(2004) Джастіна Хорі і Аманди Велтман, передбачає існування частинок зі змінною масою.

Теорія пресуронів (2013), Олівера Міназзолі і Ауреліна Хіса.

Існують спостереження, що не повністю можуть бути адекватно описані у рамках існуючої теорії, і, можливо, вказують напрямки її розвитку, а можливо мають бути пояснені іншим чином. Ось деякі з них:

Надшвидкі зірки: графік швидкості обертання зірок навколо центру галактики не збігається з теоретичним. Можливо, ця аномалія пояснюється темною матерією. Також, модифікована ньютонівська динаміка дає своє вирішення цього питання.

Пролітна аномалія: гравітаційний маневр дає кораблям більший приріст швидкості, ніж передбачається.

Розширення з прискоренням: швидкість розширення Всесвіту зростає. Для пояснення цього використовується концепція темної енергії, проте її природа не є зрозумілою.

Аномальне збільшення астрономічної одиниці: за спостереженнями, орбіта Землі змінюється не зовсім так, як це передбачає теорія.

Енергетичні фотони: фотони реліктового випромінювання несуть більше енергії, ніж передбачено. Згідно деяких теорій, це може свідчити про те, що на великих масштабах гравітація підкоряється не квадратичному закону.

Надвеликі хмари водню: дослідження лісу Лайман-альфа показують, що міжзоряні хмари водню значно більші, ніж це передбачено.

Сила: гравітація дуже слабка. Сильна взаємодія (найсильніша взаємодія) сильніша за слабку (третя за силою) в мільярд разів, в той час, як слабка взаємодія сильніша за гравітацію в сто мільярдів мільярдів мільярдів разів.

Незважаючи на слабкість гравітації, саме вона визначає еволюцію нашого Всесвіту на великих масштабах. Це пов'язано з тим, що, по-перше, гравітація є далекодійною, на відміну від сильної і слабкої взаємодії, а по-друге, на відміну від електромагнітної, не відштовхує, а лише притягує предмети.

На ранніх стадіях його існування, Всесвіт був однорідним, проте гравітаційна нестійкість призвела до утворення "млинців" з матерії, які, в подальшому через той самий механізм розбилися на галактики, а ті - на зорі. В подальшому, розширення Всесвіту визначається рівняннями Фрідмана, що пов'язують гравітаційну сталу, космологічну сталу, кривину Всесвіту і густину речовини у ньому. Тобто, з усіх фундаментальних взаємодій, у цьому рівнянні представлена лише гравітація.

Нагрівання при гравітаційному стисканні дає енергію для запалювання зірок.

У той час, як відносно малі тіла, як камені або люди, підтримують свою цілісність завдяки електромагнітним силам, саме гравітація підтримує великі об'єкти, від астероїдів до зірок, у стабільній формі і не дає їм розпастися.

Більшу частину матерії Всесвіту ( темну матерію) ми можемо спостерігати тільки завдяки її гравітаційному тяжінню - наразі невідомо, чим саме є ця матерія, і не знайдено ніяких інших способів, яким вона взаємодіє з рештою всесвіту.

Земля, як і всі інші об'єкти нашого світу, має масу, і, відповідно, притягує інші тіла до себе. Сила, що діє на тіло з боку Землі дорівнює

а поєднавши це з другим законом Ньютона , можна побачити, що прискорення, що діє на тіло, не залежить від його маси, і дорівнює

Ця величина називається прискоренням вільного падіння, позначається літерою g, і дорівнює 9.80665 м/с ₂. Точне значення прискорення трохи залежить від довготи і висоти над рівнем моря,як

тому за g прийняте його значення на рівні моря і широті 45°. Таким чином, рівняння руху тіла, що вільно падає біля земної поверхні (без врахування опору повітря)

Щоб подолати земну гравітацію, космічний корабель повинен розвинути швидкість 11,2 км/с - ця величина носить назву друга космічна швидкість. (Насправді це твердження не зовсім коректне. Уявімо собі космічний корабель з необмеженими запасами палива. Він може долати земну гравітацію навіть зі швидкістю пішохода, або й зовсім маючи нульову швидкість (адже на старті з космодрому космічний корабель має саме нульову швидкість, що не заважає йому успішно долати земну гравітацію). Правильно було б сказати, що якщо космічне тіло, що є супутником Землі, набуде швидкості 11.2 км/с, воно покине земну орбіту.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Гравіта́ція або тяжіння - властивість тіл із масою притягуватись одне до одного. Гравітаційна взаємодія найслабша із фундаментальних взаємодій, однак її характерною особливістю є те, що тіла, які мають масу, завжди притягаються одне до одного. Притягання дуже великих мас в астрономічних масштабах створює значні сили, завдяки яким світ є таким, яким людина його знає.

# data[].attributes.headline
Що трапиться якщо сила тяжіння зникне. 

# data[].attributes.subject
Що трапиться якщо сила тяжіння зникне. 

# data[].attributes.body
Гравітацію - точніше, відкриті нещодавно гравітаційні хвилі - зараз багато обговорюють.

Дію сили тяжіння ми відчуваємо постійно. Саме вона змушує приземлитися невдовзі після того, підстрибнеш. І саме через неї кар'єру Супермена нам не здійснити.

Але що сталося б, якби силу тяжіння можна було "відключити"?

Закони фізики непохитні - такого просто не може відбутися. Однак це не заважає поміркувати про таку гіпотетичну ситуацію.

Завдяки гравітації все, що злітає вгору, незмінно повертається на землю
Пропонуємо вам найвірогідніший сценарій розвитку подій, заснований на припущеннях ряду вчених.

Фізик Джей Бакі, в минулому - астронавт NASA, розповідає про вплив невагомості на людей.

За словами Бакі, наш організм адаптований до сили земного тяжіння.

Якщо людина певний час проводить в умовах зміненої сили тяжіння - наприклад, на борту космічної станції, - її організм зазнає змін.

Всім відомо, що астронавти, які певний час перебувають на орбіті, втрачають кісткову масу і м'язовий тонус. У них також змінюється відчуття рівноваги.

Відсутність гравітації призводить й до інших проблем, пояснює доктор Кевін Фонг на сторінках журналу Wired.

Рани загоюються повільніше, а імунітет організму падає.
Чичикало Катя 7-А

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Приско́рення, пришвидшення - векторна фізична величина, похідна швидкості по часу і за величиною дорівнює зміні швидкості тіла за одиницю часу.

Оскільки швидкість - похідна по часу від радіус-вектора рухомої матеріальної точки, то прискорення можна записати, як другу похідну по часу від радіус-вектора:

Прискорення, як векторна величина здебільшого позначається літерою або , а коли йдеться лише про кількісне значення прискорення - a (від лат. acceleratio - прискорення).

Часто у фізиці для позначення прискорення використовують дві крапки над позначенням координати чи радіуса-вектора, або одну крапку над символом швидкості:

Швидкість тіла в інерційній системі відліку може змінюватись під дією зовнішніх впливів на тіло. Прискорення є характеристикою цієї зміни.

Нехай матеріальна точка в момент часу t має швидкість , а в момент її швидкість (див. рисунок). За означенням, середнє прискорення за час Δt

де - зміна швидкості за час Δt. Миттєве прискорення (прискорення в даний момент часу, в даній точці траєкторії) визначається виразом

Отже, прискорення характеризує зміну швидкості в часі як за величиною, так і за напрямом. Можна переконатися, що в загальному випадку вектор напрямлений всередину увігнутості кривої, по якій рухається точка.

Рух тіла, при якому його прискорення не змінюється (ні за величиною, ні за напрямком), називається рівноприскореним рухом. У фізиці термін прискорення використовується і в тих випадках, коли швидкість тіла за модулем не збільшується, а зменшується, тобто тіло сповільнюється. При сповільненні вектор прискорення направлений проти руху, тобто протилежний до вектора швидкості.

Прискорення - одне з базових понять класичної механіки. Воно поєднує між собою кінематику й динаміку. Знаючи прискорення, а також початкові положення й швидкості тіл, можна передбачити, як тіла будуть рухатися надалі. З іншого боку, значення прискорення визначається законами динаміки через сили, що діють на тіла.

Абсолютна величина прискорення вимірюється в системі СІ в метрах за секунду в квадраті (м/с ²). Існує також позасистемна одиниця ґал ( англ. ), що використовується у гравіметрії і дорівнює 1 см/с ². Часто прискорення також вимірюють, вибираючи за одиницю прискорення вільного падіння, яке позначають латинською літерою g, тобто говорять, що прискорення становить, наприклад, 2 g.

Прискорення - векторна величина. Його напрямок не завжди збігається із напрямком швидкості. В загальному випадку вектор прискорення утворює з вектором швидкості деякий кут і розкладається на дві складові. Складова вектора прискорення, яка направлена паралельно до вектора швидкості, а отже, вздовж дотичної до траєкторії, називається тангенціальним прискоренням. Складова вектора прискорення, що направлена перпендикулярно до вектора швидкості, а отже, вздовж нормалі до траєкторії, називається нормальним прискоренням.

де R - радіус кривини лінії руху у точці, що розглядається.

Перший член у цій формулі задає тангенціальну складову прискорення (тангенціальне прискорення) і характеризує зміну швидкості за величиною. Другий - нормальна складова прискорення (нормальне, або доцентрове прискорення) і характеризує зміну швидкості за напрямом. Зміна напрямку одиничного вектора завжди перпендикулярна до цього вектора, тому другий член в цій формулі нормальний до першого.

Проекції вектора на напрям вектора швидкості і на напрям, перпендикулярний до вектора швидкості даються виразами:

Слід зазначити, що часто і (проекції відповідних векторів) називають тангенціальним прискоренням і нормальним прискоренням (як і відповідні вектори).

Модуль повного прискорення

У загальному випадку обертального руху використовується поняття кутове прискорення, яке характеризує зміну кутової швидкості у часі і за аналогією до лінійного прискорення обчислюється за формулою:

Існує зв'язок між тангенціальним і кутовим прискореннями:

Прискорення у векторному записі

Оскільки

то вирази для прискорення можуть бути записані так

або

чи

де - проекції прискорення на координатні осі. Якщо рух відбувається в площині xOy, то , якщо вздовж осі Ox, то .

Модуль повного прискорення

Наведені формули дають вирази для прискорення у координатному описі.

У випадку обертання матеріальної точки по колу із кутовою швидкістю , що не змінюється за модулем, вектор повного прискорення є перпендикулярним до вектора швидкості і спрямований до центра кола й дорівнює за абсолютною величиною

де R - радіус кола, - швидкість тіла.

У векторному записі:

де - радіус-вектор. .

Знак мінус вказує на те, що прискорення спрямоване до центра кола. Таке прискорення називають доцентровим. Це окремий випадок нормального прискорення. Тангенціальна складова прискорення при рівномірному обертанні дорівнює нулю.

Нехай точка M рухається у рухомій системі координат, яка здійснює певний відносний рух відносно нерухомої системи координат, тобто мова йде про складний рух точки.

Рух точки у нерухомій системі координат називають абсолютним, відповідно абсолютними називають траєкторію, швидкість і прискорення цієї точки. Рух точки у рухомій системі координат називають відносним, відповідно відносними називають траєкторію, швидкість і прискорення цієї точки. Рух рухомої системи координат відносно нерухомої є для рухомої точки переносним рухом. Відповідно швидкість і прискорення точки, жорстко зв'язаної з рухомою системою координат, називають переносними.

Теорема додавання швидкостей

Абсолютна швидкість точки при складному русі дорівнює векторній сумі відносної та переносної швидкостей:

Теорема про додавання прискорень (теорема Коріоліса)

Абсолютне прискорення точки при складному русі дорівнює векторній сумі відносного , переносного прискорень та прискорення Коріоліса :

де

Величина прискорення Коріоліса може бути обчислена за:

За другим законом Ньютона прискорення виникає внаслідок дії на тіло сили:

де - маса тіла, - рівнодійна всіх сил, що діють на це тіло.

Таким чином, при однаковій силі, що діє на різні тіла, прискорення тіла з меншою масою буде більшим, і, відповідно, прискорення масивнішого тіла - меншим.

Якщо на тіло, що рухається, не діють жодні сили, або ж дія всіх сил на нього зрівноважена, то таке тіло рухається без прискорення, тобто зі сталою швидкістю.

Якщо відома залежність прискорення матеріальної точки від часу , то її швидкість визначається інтегруванням:

де - швидкість точки в початковий момент часу .

Залежність прискорення від часу можна визначити із законів динаміки, якщо відомі сили, що діють на матеріальну точку. Для однозначного визначення швидкості потрібно знати її значення в початковий момент.

Для рівноприскореного руху інтегрування дає:

Відповідно, повторним інтегруванням можна знайти залежність радіус-вектора матеріальної точки від часу, якщо відоме його значення в початковий момент :

Для рівноприскореного руху:

Для релятивістського випадку (СТВ)

Використовуючи локально-інерціальні системи відліку, можна отримати формальне визначення прискорення через швидкість в рамках релятивістської кінематики. Нехай у момент часу швидкість об'єкта по осі мала значення (по іншим осям - нульова), а у момент часу - . Це формально відповідає прискоренню цього об'єкта і означає, що в рамках нерелятивістської кінематики приріст швидкості за цей момент часу у власній ІСВ можна виразити як . Можна уявити, що є дві ІСВ, що мають відносну швидкість , і записати для об'єкта обернене перетворення Лоренца:

.

Це рівняння можна розв'язати відносно . Дійсно, після інтегрування,

.

Отримане рівняння, знову ж таки, можна розв'язати, прийнявши до уваги, що , можна отримати:

.

Кожне з рівнянь у граничному випадку переходить у рівняння нерелятивістської кінематики. Дійсно, із при одразу виходить вираз

,

із -

,

а з -

.

У теорії відносності рух із змінною швидкістю теж характеризується певною величиною, аналогічною прискоренню, але на відміну від звичайного прискорення 4-вектор прискорення є другою похідною від 4-вектора координат не по часу, а по просторово-часовому інтервалу.

4-вектор прискорення завжди "перпендикулярний" 4-швидкості

Особливістю руху в теорії відносності є те, що швидкість тіла ніколи не може перевищити значення швидкості світла. Навіть у випадку, якщо на тіло діятиме стала сила, його прискорення зменшується зі зростанням швидкості й прямує до нуля при наближенні до швидкості світла.

У класичній механіці значення прискорення не змінюється при переході від однієї інерціальної системи відліку до іншої, тобто прискорення інварівантне щодо перетворень Галілея. 4-прискорення у теорії відносності є 4-вектором, тобто при перетвореннях Лоренца змінюється аналогічно просторово-часовим координатам.

У системі відліку, що рухається з прискоренням, на тіло діє сила інерції. Загальна теорія відносності постулює через принцип еквівалентності, що силу інерції неможливо відрізнити від гравітаційного поля, що зв'язано з рівністю інерційної та гравітаційної маси.

Значення прискорення матеріального тіла може бути визначене безпосередньо чи опосередковано різними методами. При визначенні прискорення слід виокремлювати прискорення лінійного руху тіла та прискорення його обертального руху. До найпоширеніших із них відносяться:

1. Вимірювання сили , що діє на чутливий орган масою приладу чи його датчика, або деформації елементів кріплення чутливого органа, чи його переміщення під дією сили інерції, яка виникає під часу руху матеріального тіла із прискоренням.

2. Безпосереднє вимірювання відрізків шляху , який проходить матеріальне тіло за достатньо короткий проміжок часу , і подальше визначення приросту чи зменшення Δ кожного із відрізків шляху за цей же достатньо короткий проміжок часу для того, щоб визначити поточні значення .

До засобів вимірювання прискорення, у яких застосовано перший із наведених методів, належать так звані акселерометри, деселерометри та/або акселерографи і деселерографи. Оскільки аналогічні сили виникають також і в полі тяжіння, то за допомогою акселерометрів можна вимірювати також і гравітацію. Акселерографи - прилади, що вимірюють й автоматично реєструють (у вигляді графічних залежностей та/або електронних таблиць чи файлів даних із послідовним доступом) поточні значення прискорень поступального та/або обертального руху.

До засобів вимірювання прискорення, у яких застосовано другий із наведених методів, відносяться так звані прилади типу "п'яте колесо", які можуть бути механічними, оптичними, із електромагнітним чи інфрачервоним випромінюванням (із застосуванням ефекту Доплера) тощо. Найбільшого поширення набувають прилади, що базуються на професійних GPS-системах із застосуванням GPS-приймачів, що підтримують прийом диференційованих поправок від геостаціонарних служб навігаційного покриття EGNOS та/або WAAS, які забезпечують точність визначення координат від 28 мм до 28 см в залежності від виробника, застосованого алгоритму оброблення даних та кількості супутників, від яких одночасно приймаються сигнали.

Для вимірювання обертального прискорення використовуються індукційні аксерерогенератори, які безпосередньо перетворюють прискорення обертання в електричну напругу величина якої пропорційна величині прискорення.

Значення прискорень для різних випадків руху:

Примітка: тут прийнято, що g ≈ 10 м/с ².

Максимальне прискорення твердого тіла, яке вдалося отримати в лабораторних умовах, становило 10 ¹⁰g. Для досліду вчені застосували так звану Z-машину (Z Machine), яка створює надзвичайно потужний імпульс магнітного поля, який прискорює в спеціальному каналі снаряд - алюмінієву пластинку розміром 30×15 мм і товщиною 0,85 мм. Швидкість снаряда становила приблизно 34 км/с (у 50 разів швидше за кулю).

Безвесільна О. М. Вимірювання прискорень. - : Либідь, 2001. - 264 с. - ISBN 966-06-0193-X.

Вайданич В. І., Пенцак Г. М. Фізика. - : Національний лісотехнічний університет України, 2009. - 664 с. - ISBN 5-7763-0227-7.

Воловик П. М. Фізика для університетів. - : Перун, 2011. - 864 с. - ISBN 966-569-172-4.

Гончаренко С. У. Фізика: Основні закони і формули. - : Либідь, 1996. - 48 с.

Основи механіки. - : Підручники і посібники, 2010. - 304 с. - ISBN 978-966-07-1817-3.

Єжов С. М., Макарець М. В., Романенко О. В. Класична механіка. - : ВПЦ "Київський університет", 2008. - 480 с.

Іванків Я. І., Палюх Б. М. Механіка. - : ІСДО, 1995. - 228 с. - ISBN 5-7763-9897-5.

Козицький С. В., Поліщук Д. І. Механіка // Курс загальної фізики. - : Астропринт, 2011. - Т. 1. - 471 с.

Федорченко А. М. Теоретична механіка. - : Вища школа, 1975. - 516 с.

Ландау Л. Д., Лифшиц Е. М. Механика // Теоретическая физика. - : Физматлит, 2007. - Т. 1. - 224 с.

Фейнман Р., Лейтон Р., Сэндс М. Современная наука о природе. Законы механики // Фейнмановские лекции по физике. - : Мир, 1965. - Т. 1. - 260 с.

Crew H. The Principles of Mechanics. - BiblioBazaar, LLC, 2008.

дисертація

|автор = Ненека М.Ф. |Заголовок = Індуцційні акселерогенератори |рік = 1983 |видавництво = Львівський політехнічний інститут

# data[].attributes.attachment_link.description
Приско́рення, пришвидшення - векторна фізична величина, похідна швидкості по часу і за величиною дорівнює зміні швидкості тіла за одиницю часу. Оскільки швидкість - похідна по часу від радіус-вектора рухомої матеріальної точки, то прискорення можна записати, як другу похідну по часу від радіус-вектора: Прискорення, як векторна величина здебільшого позначається літерою або , а коли йдеться лише про кількісне значення прискорення - a (від лат.

# data[].attributes.headline
Відкриття вл

# data[].attributes.body
Відкриття властивості вільного падіння

Цікавою є історія відкриття властивості вільного падіння. Справа в тому, що до нашої ери один з найвеличніших філософів античності Аристотель помітив те, що всі тіла, під якими немає опори обов'язково падають на землю. Аристотель припустив, що чим більша маса тіла, тим сильніше Земля його притягуватиме і тим швидше тіло впаде на Землю. але Аристотель ніколи дослідно не перевіряв своїх припущень. Не зважаючи на це, аксіома Аристотеля проіснувала в науці аж до Галілео Галілея, який вперше наважився її експериментально перевірити. Галілей провів чимало дослідів з тілами різної маси, кидаючи їх з Пізанської вежі. Результатом чисельних спостережень стало те, що Галілей заперечив гіпотезу Аристотеля і довів, що тіла різної маси, кинуті з однієї і тієї ж висоти, падають на землю одночасно. Потім цей висновок теоретично обґрунтував та пояснив І. Ньютон.
Нагожук Софія

# data[].attributes.body
Першим, хто визначив прискорення вільного падіння, був видатний італійський учений Галілео Галілей. Якщо взяти різні за масою і розмірами тіла та кинутиїх з висоти кількох метрів, то ми побачимо, що прискорення цих тіл будуть різними. Але це пояснюється тим, що на шляху до землі тілам заважає повітря. Якщо б рух здійснювався у вакуумі, то прискорення всіх тіл було б однаковим.
Падіння до Галілея • До Галілео в фізиці побутувала думка, що важчі тіла повині падати із більшою швидкістю ніж легші. Ці швидкості мали б бути пропорційні масам тіл. Тобто тіло А з вагою у 10 раз більшою за вагу тіла Б має падати із швидкістю в 10 разів більшою за швидкість останнього.
Досліджуючи вільне падіння тіл Галілео Галілей (1564-1642) встановив: I. для всіх тіл, що вільно падають, прискорення однакове і дорівнює 9,81 м/с2; II. Прискорення вільного падіння напрямлено вертикально вниз, задаючи вертикаль; III. Прискорення вільного падіння не залежить від напрямку руху, швидкості тіла, маси тіла його форми та розмірів; IV. Прискорення вільного падіння залежить від географічної широти, висоти та неоднорідностей земної кулі.
Антонченко Катерина 7А

# data[].attributes.headline
Прискорення вільного падіння

# data[].attributes.subject
Прискорення вільного падіння

# data[].attributes.body
Прискорення вільного падіння (позначення g) — прискорення, яке отримує тіло, рухаючись під впливом сили тяжіння планети. Воно однакове для всіх тіл, залежить від географічної широти місцезнаходження тіла, його відстані від центра планети та інших факторів.

Прискорення вільного падіння не залежить від маси тіл, але сильно змінюється в залежності від маси самої планети (і навіть від положення на ній, від полюса до екватора), див. таблицю значень g для інших небесних тіл.

Для проведення розрахунків, згідно з рішенням[1] третьої Генеральної конференції з мір та ваг у 1901 році, було приняте стандартне значення прискорення вільного падіння g = 9,80665 м/с2.

Прискорення вільного падіння також використовується як позасистемна одиниця вимірювання прискорення.
Таранчук Діани

# data[].attributes.headline
Прискорення вільного падіння на Землі

# data[].attributes.subject
Прискорення вільного падіння на Землі

# data[].attributes.body
°Прискорення вільного падіння не однакове скрізь на Землі. Стандартне значення приблизно відповідає прискоренню падіння тіла на широті 45° і на висоті рівня моря. Відхилення від стандартної величини обумовлено низкою причин:

°Обертанням Землі. Внаслідок обертання Землі, за рахунок дії доцентрової сили, прискорення вільного падіння тіла на полюсах вище, ніж на екваторі.

°Формою Землі. Земля не ідеальна сфера, а має сплюснуту на полюсах форму.

°Висотою над рівнем моря.

°Неоднорідністю Землі.

Леонідова Анастасія

# data[].attributes.headline
Як впливає гравітація на живі організми?

# data[].attributes.subject
Як впливає гравітація на живі організми?

# data[].attributes.body
Усе живе здійснює безперервну боротьбу з гравітацією, проте за різних умов її вплив виявляється по-різному. У воді і сили не такі потужні, тут вплив гравітації на організми зменшується.  У результаті цього водяні тварини і рослини мають менш міцні силові елементи.  Саме через це кити мають такі величезні розміри і порівняно невеликий скелет, що становить усього лише 10% від загальної маси тіла. Втім, потрапивши випадково на суходіл повною мірою зіткнувшись із гравітацією, цей велетень стає геть безпомічним. Перейшовши на суходіл, рослини і тварини зіткнулися зі збільшеним впливом сили тяжіння. Для наземних форм знадобилися більш міцні силові елементи в будові їхніх організмів, більш інтенсивні обмінні процеси, а отже, більше їжі і кисню. З появою життя на нашій планеті у найпримітивніших істот з’явилася здатність визначати своє положення в просторі, орієнтуючись на силу ваги. У тварин навіть з’явилися спеціальні органи рівноваги. Вони вкрай потрібні риба і медузам, молюскам і черв’якам, птахам і ссавцям.У рослин спеціальних органів рівноваги не виявлено, а, проте, вони можуть дуже точно визначати напрямок до центру Землі. Орієнтуючись на нього, маленький корінчик пророслої насінин поривається в глиб ґрунту, а стебельце з листячком –  на поверхню, до сонця. Такі властивості руху рослин дістали назву позитивного і негативного геотропізму. А ось у космосі, на борту космічних станцій, рослини, збиті з пантелику невагомістю, переставали рости. Тільки коли створити штучну силу ваги, рослини починають рости.Погано почуваю себе в невагомості і тварини – учасники космічних експериментів. Та й людині під час тривалих космічних польотів потрібно навантажувати себе фізичними вправами, бо інакше її організм так ослабне, що не витримає зустрічі з гравітацією при поверненні на Землю.

Касьян Анна 7 - А

# data[].attributes.attachment_link.title
Фото для фізики

# data[].attributes.headline
Що трапиться якщо сила тя

# data[].attributes.body
Що трапиться якщо сила тяжіння зникне. 
Гра

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про гравітація

# data[].attributes.subject
Цікаві факти про гравітація

# data[].attributes.body
1. Не хитра колонізація

Гравітація є дуже важливим питанням при колонізації інших світів. У теорії люди можуть жити на планетах, сила гравітації яких відрізняється від Земної не більше, ніж у три рази. В іншому випадку буде порушена подача крові в головний мозок.

2. Висота гір

У теорії, гравітація визначає максимальну висоту формуються на планеті височин. Так для Землі (знову-таки в теорії) гори не можуть перевищувати висоти в 15 кілометрів.

3. Місячна фізика

Під час історичної місії "Аполлон", що висадилися на поверхню Місяця астронавти перевірили там дію теорії Галілея про прискорення вільного падіння. Виявилося, що на Місяці предмети незалежно від їх маси падають швидше, ніж на Землі. Причина тому полягає у відсутності повітря і як наслідок - опору.

4. Зірка-невдаха

Багато вчених вважають Юпітер невдалою зіркою. Планета має досить сильне гравітаційне поле для того, щоб набрати потрібну зірці масу, однак має недостатньо сильне поле для того, щоб почати перетворюватися у ще одне світило.

5. Телепортація

Якщо взяти і прибрати Сонце куди-небудь за одну мить, то сонячна система буде ще деякий час відчувати на собі дію його гравітаційного поля. Для Землі, в теорії, це "щастя" тривало б близько 8 хвилин, після чого небесні тіла почали б втрачати свої орбіти.

6. Гори на зірках

Якщо наше Сонце коли-небудь перетворитися на нейтронну зірку, то згідно з розрахунками вчених, гравітація на ньому буде настільки потужною, що висота найбільшої гори на його поверхні не змогла б перевищити 5 міліметрів.

7. Скорботний спів зірок

Дія гравітаційного поля небесних тіл після їх зникнення зовсім не суха теорія. Наша Сонячна система і наша рідна планета постійно відчувають дію гравітаційного поля інших зірок. Враховуючи швидкість розповсюдження поля в просторі, багато з цих зірок перестали існувати вже дуже і дуже давно.

8. Свічки в космосі

Якщо запалити свічку в умовах відсутності гравітаційного поля, то її вогонь буде круглим. Більш того, колір полум'я буде синім.

9. Газована вода вбиває

Пити газовані напої в умовах відсутності гравітації безумовно точно не варто. Все тому, що відсутність сили тяжіння повністю змінює принцип поширення газів в організмі людини. У кращому випадку це може спровокувати напад найсильнішої блювоти. Саме тому газовану воду не п'ють астронавти на МКС.
Мариноха Юлія 7-А

# data[].attributes.headline
Що собою уявляє сила тяжіння?

# data[].attributes.subject
Що собою уявляє сила тяжіння?

# data[].attributes.body
Сила тяжіння – це досить дивна фундаментальна сила. Вона є природним ефектом, в якому всі речі, що володіють масою, притягуються один до одного. Будь то астероїди, планети, зірки, галактики і т. д.

Чим більше маса об'єкта, тим більшу силу він буде чинити на об'єкти навколо нього. Сила об'єкта також залежить від відстані — тобто вплив, який він чинить на інший об'єкт, зменшується із збільшенням відстані між ними.

Сила тяжіння також є однією з чотирьох основних сил, які регулюють всі взаємодії в природі. Вона знаходиться поряд зі слабкою і сильною ядерною силою, а також электромагнетизмом.

Кращим засобом опису поведінки сили тяжіння залишається загальна теорія відносності Ейнштейна. Згідно теорії, сила тяжіння не є силою. Це наслідок кривизни простору і часу, що викликано нерівномірним розподілом маси або енергії.

Довгошиї Володимира 7-А

# data[].attributes.headline
Прискорення вільного падіння в залежності від широти

# data[].attributes.subject
Прискорення вільного падіння в залежності від широти

# data[].attributes.body
Враховуючи, що наша планета має форму подібну до еліпсу, а не кулі, то на екваторі відстань до ядра землі буде більша, ніж то на полюсі.
Тобто на полюсі моя вага буде на декілька сотен грам більша, ніж на екваторі. Також, якщо вказано, що середня швидкість прискорення вільного падіння = 9.8 H на кілограм, то на полюсі приблизно 10.2 Н, а на екваторі близько 9.5 H.

Єрьоменко Руслан

# data[].attributes.headline
Цікава інформація про гравітацію

# data[].attributes.subject
Цікава інформація про гравітацію

# data[].attributes.body
Властивість об’єктів, що мають масу, притягуватися один до одного називається гравітацією.

Гравітація тримає Землю і інші планети в нашій Сонячній системі на орбіті навколо Сонця.

Вона також тримає місяць на орбіті навколо Землі.

Приливи викликаються обертанням Землі і гравітаційні ефекти давлять на воду в тій частині планети, яка звернена до Місяця або Сонця.

Оскільки Марс має нижчу вагу, ніж Земля, людина вагою 100 кг на Землі важить 38 кілограм на Марсі.

Вважається, що закон всесвітнього тяжіння придумав Ісаак Ньютон, коли йому на голову впало яблуко з дерева.

В середні віки закон всесвітнього тяжіння описував закони гравітації, але сучасна фізика використовує загальну теорію Альберта Ейнштейна для опису гравітації.

Прискорення об’єктів із-за тяжкості на Землі складає близько 9,8 м/с2 . Тобто при падінні ваша швидкість кожну секунду збільшується на 9,8 метра.

Сили тяжіння на висоті 100 кілометрів від Землі на 3% менше, ніж на поверхні Землі.

Кирилова Анастасія

# data[].attributes.headline
Наша Земля - "геоид"

# data[].attributes.subject
Наша Земля - "геоид"

# data[].attributes.body
Комп'ютерна тривимірна модель, складена ученими Мюнхенського Технічного університету, демонструє нерівномірність гравітації на поверхні нашої планети. Жовтим кольором позначені ділянки, в яких сила гравітації вища, а синім - нижча, ніж середній глобальний показник. Коефіцієнт g залежить від географічної широти місцезнаходження тіла, його висоти підняття над рівнем моря та інших факторів. Тому в різних куточках нашої планети кооефіцієнт g дещо відрізняється.
P.S. Кожна планета має відповідне значення коефіцієнта g. Під час польоту зріст космонавтів збільшується приблизно на 5 см, бо в космосі на хребет практично не діє сила земного тяжіння.
Автор: Кобилінська Маргарита

# data[].attributes.headline
Прискорення вільного падіння.

# data[].attributes.subject
Прискорення вільного падіння.

# data[].attributes.body
Його позначають літерою g (першою літерою латинського gravitas – тяжіння). Напрямок прискорення g напрямлений по вертикалі вниз. Коли тіло падає, його швидкість зростає, бо напрями швидкості і прискорення співпадають. Швидкість тіла, кинутого з певною швидкістю вертикально вгору, з часом зменшується, бо прискорення напрямлене вертикально вниз.

Досліджуючи вільне падіння тіл Галілео Галілей (1564-1642) встановив:

I.             Для всіх тіл, що вільно падають, прискорення однакове і дорівнює 9,81 м/ с².

II.            Прискорення вільного падіння напрямлено вертикально вниз.

III.           Прискорення вільного падіння не залежить від напрямку руху, швидкості тіла, маси тіла його форми та розмірів.

IV.          Прискорення вільного падіння залежить від географічної широти, висоти та неоднорідностей земної кулі.

Так, на екваторі g = 9,78 м/ с², на полюсах Землі g = 9,83 м/ с².
Ця різниця значень зумовлена обертанням Землі навколо своєї осі.

Для Києва вимірювання дають таке значення прискорення вільного падіння: g ≈ 9,81 м/ с².

Для розв’язування багатьох задач можна вважати, що прискорення вільного падіння поблизу поверхні Землі дорівнює 9,81 м/ с² , для приблизних розрахунків можна використовувати значення 10 м/ с².

Машкова Єва, 7-А

# data[].attributes.headline
Вільне падіння тіл. Яскравим прикладом рівноприскореного руху є вільне падіння тіл – рух із постійним прискоренням. Під час падінні будь-якого тіла на землю зі стану спокою його швидкість зростає. Прискорення, надаване тілу земною кулею, спрямоване вертикально вниз. Якщо тіло кинути вгору з деякою початковою швидкістю, то воно з часом падає на землю, спочатку зменшуючи швидкість до нуля у верхній точці траєкторії і падатиме, збільшуючи швидкість.

# data[].attributes.subject
Вільне падіння тіл. Яскравим прикладом рівноприскореного руху є вільне падіння тіл – рух із постійним прискоренням. Під час падінні будь-якого тіла на землю зі стану спокою його швидкість зростає. Прискорення, надаване тілу земною кулею, спрямоване вертикально вниз. Якщо тіло кинути вгору з деякою початковою швидкістю, то воно з часом падає на землю, спочатку зменшуючи швидкість до нуля у верхній точці траєкторії і падатиме, збільшуючи швидкість.

# data[].attributes.body
Побігуща Анастасія 7а

# data[].attributes.headline
 Різна в різних місц

# data[].attributes.body
Різна в різних місцях
сила тяжіння визначається:
F=G*(m1*m2)/r^2, де r - відстань між тілами, тобто сила тяжіння обернено пропорційна відстані: чим більша відстань, тим менша сила тяжіння. Оскільки Земля сплюснута на полюсах і відповідно радіус на екваторі дещо більший, тому і сила тяжіння на ньому буде меншою у порівнянні з одним із полюсів.

Ніколаєнко Р