# data[].attributes.body
toisilta ihmisiltä saatu käytännöllinen apu ja henkinen tuki

Sosiaalisen tuen muotoja:
- Henkinen tuki --> valintojen taustalla olevien arvojen tai elämänkatsomuksellisten kysymysten pohtimista
- Emotionaalinen tuki
- Tiedollinen tuki --> omasta toiminnasta saatua palautetta
- Toiminnallinen tuki
- Aineellinen tuki -->esim. rahaa tai tavaraa

# data[].attributes.headline
•Tutustu oheiseen aineistoon. Millaisia sosiaalisen tuen muotoja siinä tulee esiin? 

# data[].attributes.subject
•Tutustu oheiseen aineistoon. Millaisia sosiaalisen tuen muotoja siinä tulee esiin? 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kiitos kysymyksestäsi. Hyvä, että olet lähtenyt etsimään vastausta kysymykseesi tilanteen ulkopuolelta ja että sinulla on halu tukea ja auttaa rahapelaajaa. Jos olette keskustelleet jo asiasta ja pelaaja ei myönnä ongelmaansa, tärkeintä läheiselle on pitää huolta omasta jaksamisestaan. Voit kokeilla ottaa asiaa puheeksi myöhemmin.

Tässä muutamia keinoja, jotka voivat avata pelaajan silmiä ongelman olemassaoloon:

1. Kerro, mitä haittoja sinä näet läheisesi rahapelaamisessa.
2. Älä maksa läheisesi pelivelkoja tai anna hänelle rahaa. Velkojen maksaminen estää pelaajaa kohtaamasta pelaamisen seurauksia ja tämä vain pitkittää ongelmaa.
3. Turvaa oma taloutesi. Jos teillä on yhteinen talous varmista esim. suoraveloituksella, että vuokra ja laskut hoituvat ajallaan.
4. Pidä huolta omasta jaksamisestasi. Auta asioiden hoitamisessa sen verran, kuin itse pystyt, jaksat ja haluat. Aseta omat rajasi ja noudata niitä.
5. Tieto ja vertaiskokemukset voivat auttaa pelaajaa havaitsemaan ongelman olemassaolon ja muutostarpeen. Pyydä pelaajaa esimerkiksi lukemaan Peluurin nettisivuja ja/tai Valtti-foorumia. Voit myös soittaa Peluuriin ja pyytää meiltä materiaalia, jota voit antaa läheisellesi luettavaksi.
6. Älä lähde mukaan läheisesi epärealistisiin voittohaaveiluihin, sillä nämä haaveet houkuttelevat pelaamaan ja tekevät muutoksesta vaikeampaa.

Voit myös soittaa tai chatata Peluuriin ja miettiä sinulle sopivia vaihtoehtoja yhdessä peliongelmiin erikoistuneen ammattilaisen kanssa.

Mistä tukea ja apua?

Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältä

Jos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Mikään kasvokkaisista tai sähköisistä tuki- tai hoitomuodoista ei sulje toistaan pois. Voit osallistua niihin kaikkiin ja kokeilla, mikä tuntuu omalta ja mistä saat eniten voimaa muutoksen tueksi.

Kiitos kysymyksestäsi. Hienoa, että yrität ottaa puheeksi pelaajan kanssa, vaikka se tuntuukin hankalalta eikä vielä ole johtanut keskusteluun. Tärkeintä läheiselle on pitää huolta omasta jaksamisestaan. Voit kokeilla ottaa asiaa puheeksi myöhemmin ja hyvä, että olet lähtenyt etsimään keinoja pelaamisen puheeksiottoon.

On monia syitä miksi pelaaja ei halua puhua pelaamisestaan. Voi olla, että hän häpeää pelaamistaan, haluaa kieltää ongelman olemassaolon itseltään ja muilta tai hän kokee ongelman olevan henkilökohtainen ja haluaa ratkaista sen itse.

Tässä muutamia keinoja, jotka voivat auttaa pelaajaa puhumaan asiasta:

Kerro, että olet huolissasi ja että välität ja että olet valmis tukemaan häntä voimavarojesi mukaan.

Puhu ajatuksistasi ja tunteistasi minä -muodossa, vältä syyttelyä.

Yritä sopia hänen kanssaan aika, jolloin keskitytte vain peliongelmista puhumiseen. Keskusteluun on hyvä luoda myös säännöt. Jos asia on esillä jatkuvasti, keskustelu alkaa helposti kiertää kehää ja voi saada pelaajan sulkeutumaan. Vältä asiasta puhumista sovitun ajan ulkopuolella ja keskity hyviin asioihin suhteessanne.

Voit kehottaa pelaajaa kirjoittamaan ajatuksiaan itselleen paperille, kirjoittamaan kirjeen sinulle tai kirjoittamaan vertaistukifoorumille.

Joskus puhumiseen ja asian selvittelyyn tarvitaan ulkopuolista apua. Myös parit ja perheet voivat hakea apua A-klinikalta, kunnan mielenterveys- päihdepalveluista ja peliongelmiin erikoistuneissa palveluista. Voit myös etsiä parisuhdepalveluita netistä.

Jos pelaaja ei halua puhua pelaamisesta, sinun kannattaa keskittyä omaan hyvinvointiisi ja jaksamiseesi. Tee asioita, joista pidät ja jotka tuottavat sinulle mielihyvää, hakeudu ystävien ja sinua tukevien ihmisten pariin, lievitä stressiä esimerkiksi rentoutusharjoituksilla ja hae apua ja tukea itsellesi vertaisryhmistä tai kunnallisista palveluista.

Voit myös soittaa tai chatata Peluuriin ja miettiä sinulle sopivia vaihtoehtoja yhdessä peliongelmiin erikoistuneen ammattilaisen kanssa. Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.
Mistä tukea ja apua?

Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältäJos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Mikään kasvokkaisista tai sähköisistä tuki- tai hoitomuodoista ei sulje toistaan pois. Voit osallistua niihin kaikkiin ja kokeilla, mikä tuntuu omalta ja mistä saat eniten voimaa muutoksen tueksi.

Kiitos kysymyksestäsi. On hyvä, että olet keskustellut asiasta pelaajan kanssa. Ongelman myöntäminen on ensimmäinen askel muutokseen. Pelaajasta saattaa tuntua vaikealta luopua pelaamisesta kokonaan, siksi hän haluaa kokeilla ensin pelaamisen rajoittamista. Tämä on ihan hyvä asia, joka kertoo pelaajan halusta tehdä jotakin pelaamisensa muuttamiseksi.

Pelaamisen rajoittaminen voi johtaa päätökseen pelaamisen lopettamisesta myöhemmin. Ihmisen on helpompi sitoutua tavoitteisiin, jotka on itse asettanut. Hallittu pelaaminen edellyttää selkeästi määriteltyä tavoitetta sekä tavoitteessa pysymisen seuraamista.

Jos pelaamisessa on ollut vain ajoittaisia ylilyöntejä on mahdollista, että pelaamisen rajoittaminen todella onnistuu. Jos taas pelirajat ylittyvät toistuvasti tai jos rahapelit ovat aiheuttaneet vakavia talousvaikeuksia tai velkaantumista, on hyvin mahdollista, ettei pelaaminen jatkossakaan pysy pelaajan hallinnassa.

Tässä esimerkki suunnitelmasta, jota kannattaa kokeilla:
1. Tehkää pelaamisesta ja rahankäytöstänne läpinäkyvää.
2. Laatikaa yhdessä budjetti molempien rahankäytöstä. Viikon tai kuukauden päätteeksi voitte tutkia, mihin rahanne ovat kuluneet.
3. Tehkää yhteinen suunnitelma ja sopimus, johon kirjaatte vastaukset seuraaviin kysymyksiin:

Mikä on rahasumma ja aika, jonka pelaaja voi käyttää peleihin viikossa?

Millainen summa hänellä/teillä on hyvin mielin varaa hävitä?

Mitkä pelit ovat aiheuttaneet pelaajalle haittoja, mitkä eivät? Nopeatempoiset pelit (esim. automaatti-, netti-, pelipöytä- ja livevetopelit) aiheuttavat useammin haittoja kuin hidasvauhtisemmat arvonta- ja vedonlyöntipelit.

Missä tilanteessa pelaaja saa pelata ja missä ei?

Miten sinä voit läheisenä varmistaa, että pelirajat pitävät? Asettakaa myös pelisivuille viikoittaiset ja kuukausittaiset pelirajat.

Mitä pelaaja lupaa tehdä, jos pelirajat eivät pidä?

Kuinka tarkasti pelirajoista pidetään kiinni?

Jos pelaamisen rajoittaminen ei onnistu ja pelaaja jatkaa pelaamistaan, on hyvä muistaa, että toisen ihmisen pelaaminen tai pelaamattomuus ei koskaan ole sinun vastuullasi.
Silloin kannattaa hakea tukea itselleen esimerkiksi vertaisryhmistä tai kunnallisista tukipalveluista. Voit myös soittaa tai chatata Peluuriin ja miettiä sinulle sopivia vaihtoehtoja yhdessä peliongelmiin erikoistuneen ammattilaisen kanssa.
Mistä tukea ja apua?

Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältä

Jos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Mikään kasvokkaisista tai sähköisistä tuki- tai hoitomuodoista ei sulje toistaan pois. Voit osallistua niihin kaikkiin ja kokeilla, mikä tuntuu omalta ja mistä saat eniten voimaa muutoksen tueksi.

Kiitos kysymyksestäsi ja hyvä, että haet apua etenkin, kun kerrot voivasi tilanteessa pahoin. On tärkeää, että keskityt omaan hyvinvointiisi ja teet asioita, jotka saavat sinut voimaan paremmin: syöt ja nukut hyvin, hakeudut sinua tukevien ihmisten seuraan ja keksit itsellesi mukavaa tekemistä. Hae tarvittaessa myös ulkopuolista apua jaksamiseesi.

Kerroit, että pelaamisesta kiinni jäädessään puolisosi lupaa lopettaa, mutta aloittaa pelaamisen uudelleen. Peliongelmassa on tavallista, että pelaajan omakin muutosmotivaatio vaihtelee tilanteesta toiseen. Pelaajaa on hyvä tukea tekemään konkreettisia tekoja pelaamisen lopettamiseksi, silloin kun halua muutokseen on. Peliongelma ei katoa itsestään, vaan edellyttää konkreettisia tekoja sekä ajatusten, asenteiden ja toiminnan aktiivista muuttamista.
Pelaaminen on hyvä tehdä mahdollisimman vaikeaksi, jotta päätös pitäisi myös hankalassa tilanteessa.

Jos läheisesi pelaa netissä, keinoja pelaamisen rajoittamiseen löytyy täältä, pelipisteissä pelaamisen rajoittamiseen taas täältä.

Tärkeintä on pohtia miksi haluaa muutosta. Joskus on hyvä saada keskustella ulkopuolisen kanssa tilanteesta. Peluurin palveluissa voi puhua omasta rahapelaamisestaan ammattilaisen kanssa nimettömästi. Myös sinä voit olla meihin yhteydessä ja miettiä keinoja yhdessä peliongelmiin erikoistuneen ammattilaisen kanssa.

Rahapelaajan läheisenä myös sinulla on oikeus hakea apua ja tukea. Rohkaisen sinua olemaan yhteydessä Peluuriin tai hakeutumaan esimerkiksi joko paikkakuntasi A-klinikalle tai päihde- ja mielenterveyspalveluihin.
Mistä tukea ja apua?

Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältä

Jos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Mikään kasvokkaisista tai sähköisistä tuki- tai hoitomuodoista ei sulje toistaan pois. Voit osallistua niihin kaikkiin ja kokeilla, mikä tuntuu omalta ja mistä saat eniten voimaa muutoksen tueksi.

Kiitos kysymyksestäsi. Tilanne vaikuttaa turhauttavalta ja hyvä, että selvittelet keinoja puuttua läheisesi rahapelaamiseen. Jos läheisesi on kyvykäs hoitamaan omia asioitaan (ei ole muistisairas, holhouksen alainen, alaikäinen tms.), se tarkoittaa, että hänellä on itsemääräämisoikeus. Tämä tarkoittaa sitä, että pikavippikielto, suoraveloitus tai esto-ohjelman asentaminen hänen pelilaitteelleen onnistuvat vain hänen suostumuksellaan.

Kannattaa ottaa asia puheeksi pelaajan kanssa ja kertoa hänelle, millaisia konkreettisia ongelmia kaikkien rahojen pelaaminen aiheuttaa. Kerro myös, että olet huolissasi ja haluat auttaa häntä hallitsemaan pelaamistaan. Kannattaa kertoa erilaisista tukipalveluista ja ilmaista halukkuutesi tukemaan häntä niiden pariin hakeutumisessa.

Peliongelmia hoidetaan A-klinikoilla ja kunnallisissa mielenterveys-päihdepalveluissa. Näihin voit varata ajan itse ja voitte mennä vastaanotolle yhdessä. Jos pelaaja ei ole halukas hakemaan apua, voit hakea tukea myös itsellesi: palvelut on tarkoitettu sekä rahapelaajille että heidän läheisilleen. Voit myös itse varata ajan parisuhde- tai perheterapiaan. Saat lisätietoa palveluista täältä.

Jos hän pelaa sinun tietokoneellasi, voit asentaa siihen esto-ohjelman, joka estää pelisivustoille pääsyn tehokkaasti. Jos haluat esto-ohjelman hänen omistamalleen laitteelle, voit asentaa sen vain hänen luvallaan. Katso lisää esto-ohjelmista täältä.

Yhdessä voitte ottaa myös vapaaehtoisen oman luottokiellon. Toisen puolesta ei voi kieltoa ottaa, vaan se täytyy tehdä yhdessä sopien. Oma luottokielto tarkoittaa sitä, että pelaaja voi ottaa velkaa ainoastaan todistuksella, joka on sinun hallussasi. Luottokieltoihin voi laittaa myös ominaisuuden, joka lähettää sinulle ilmoituksen, jos pelaaja hakee pikavippiä. Lisätietoja oman luottokiellon ottamisesta löydät täältä

Markkinointikieltoa ei voi ottaa toisen nimissä: sen voi tehdä vain liittymän haltija.

Läheisesi suostumuksella voit siis auttaa häntä erilaisten asioiden hoitamisessa. Auta, mutta älä ota asioita kokonaan hoitaaksesi. Vastuu rahapelaamisesta aiheutuneiden laskujen maksamisessa ja muiden talousongelmien korjaamisessa on pelaajalla itsellään. Sinun kannattaa turvata oma ja perheen talous.

Raha-asioiden kontrollointiin toimivin keino on, että perheessä rahat siirretään palkkapäivänä sen puolison tilille, jolla peliongelmaa ei ole.

Jos koet, ettei läheisesi ole kyvykäs huolehtimaan itsestään tai raha-asioistaan, voit hakea hänelle maistraatista edunvalvojaa. Maistraatti selvittää hakemuksen tai ilmoituksen perusteella hoitavalta lääkäriltä, asiasta tietäviltä terveydenhuollon ammattilaisilta ja sosiaaliviranomaisilta lisätietoja siitä, tarvitseeko henkilö edunvalvontaa. Myös henkilöä ja ilmoittajaa itseään kuullaan.Tutustu edunvalvontakäytäntöihin tarkemmin tästä ja kysy maistraatista tarkempaa tietoa.
Mistä tukea ja apua?
Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältä

Jos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Mikään kasvokkaisista tai sähköisistä tuki- tai hoitomuodoista ei sulje toistaan pois. Voit osallistua niihin kaikkiin ja kokeilla, mikä tuntuu omalta ja mistä saat eniten voimaa muutoksen tueksi.

Kiitos kysymyksestäsi. Pohdit hyvin tärkeitä ja olennaisia kysymyksiä, jotka liittyvät rahapeliongelmien kanssa kamppailevan läheisen elämään. Varuillaan oleminen ja luottamuspula ovat ymmärrettäviä ja kuluttavia tunteita. On hyvä, että etsit kysymyksiisi vastausta ulkopuoliselta. Rahapeliongelmasta on mahdollisuus toipua ja luottamus pelaajaan palautuu ajan kanssa, mikäli hän muuttaa käyttäytymistään.

Jotkut pelaavat paetakseen hankalaa elämäntilannetta, vaikeita tunteita tai ratkaistaakseen muita ongelmia. Pelaaminen voi muuttua tarpeettomaksi, kun elämäntilanne muuttuu, löytyy uusia keinoja käsitellä tunteita tai ratkaista elämän ongelmia.

Peliriippuvuudessa pelaaja voi kokea, että viehätys rahapeleihin ja taipumus pelata säilyy hänessä aina. Hän voi kuitenkin opetella elämään arkea, jossa riippuvuus ei ohjaa hänen toimintaansa.

Ongelmallisesti pelaavaan voi oppia luottamaan, kuten kehen tahansa muuhun ihmiseen, joka on muuttanut toimintatapojaan. Luottamus ihmissuhteissa perustuu siihen, että uskomme toisen sanaan tai lupaukseen, jonka hän meille antaa.

Pelaamattomuuteen liittyy usein avoimuuden ja rehellisyyden uudelleenopettelu. Pelaaja oppii tunnistamaan pelaamiseen liittyviä tilanteita, tunteitaan, ajatuksiaan ja tekojaan.

Pelaajan ja läheisen on hyvä opetella puhumaan toisilleen avoimesti salailematta tai kaunistelematta asioita. Pelaaja, joka opettelee ilmaisemaan itseään avoimesti, voi antaa läheisilleen mahdollisuuden tukea itseään vaikeissa tilanteissa. Näin läheinenkin voi oppia näkemään, mitkä arjen tilanteet saattavat herättää peliajatuksia tai pelihimon.

Toivottavasti sait vastauksen kysymykseesi. Jos asia mietityttää sinua edelleen, suosittelemme soittamaan tai chattaamaan Peluuriin. Löydät yhteystiedot alta.
Mistä tukea ja apua?

Peluurin auttava puhelin 0800 100 101 on avoinna arkisin klo 12-18. Voit puhua kaikesta peliongelmaan liittyvästä. Puhelu on maksuton ja voit esiintyä nimettömänä. Peluuri ei saa puhelinnumeroasi tai muita tunnistetietojasi haltuunsa.

Peluurin chat on avoinna ma, ke & pe klo 12-15

Peluurin palvelut on tarkoitettu myös rahapelaajan läheisille.

Pelaamisen lopettamiseen tai rajoittamiseen on tarjolla ammatillista keskusteluapua. Palvelut on tarkoitettu myös läheisille. Katso vaihtoehtoja täältä

Jos haluat tukea saman kokeneilta vertaisilta, liity rahapelaajan läheisille tarkoitettuihin vertaistukiryhmiin. Niitä on sekä verkossa että kasvotusten toimivia.

Väestöliiton parisuhdepalveluihin voit tutustua

Kirkon maksuttoman perhe- ja parisuhdeneuvonnan (tarjolla myös muille kuin kirkkoon kuuluville) yhteystietoja löydät

Voit lukea peliongelmasta eroon päässeiden selviytymistarinoita kokemuksiapeliongelmista.fi ja Pelirajat'on kokemuksia

# data[].attributes.attachment_link.description
Kiitos kysymyksestäsi. Hyvä, että olet lähtenyt etsimään vastausta kysymykseesi tilanteen ulkopuolelta ja että sinulla on halu tukea ja auttaa rahapelaajaa. Jos olette keskustelleet jo asiasta ja pelaaja ei myönnä ongelmaansa, tärkeintä läheiselle on pitää huolta omasta jaksamisestaan. Voit kokeilla ottaa asiaa puheeksi myöhemmin. Tässä muutamia keinoja, jotka voivat avata pelaajan silmiä ongelman olemassaoloon: 1.

# data[].attributes.body
Kulttuuriympäristö tarkoittaa ihmisen luonnonympäristöä ja kulttuurin elinympäristöä.
Se muokkaa ihmisten käsityksiä mm. terveydestä ja siihen liittyviä arvoja sekä normeja.

# data[].attributes.body
Suomessa tehdyn tutkimuksen mukaan teatterissa, elokuvissa, konserteissa ja taidenäyttelyissä käynti, lukemisharrastus ja vapaa-ajan opiskelu edistävät hyvän olon tunnetta ja vähentävät ennenaikaisen kuoleman vaaraa.

# data[].attributes.body
Tärkeitä sosiaalisen tuen antajia ovat perhe, parisuhde, ystävät, harraste ryhmät, työ- ja kouluyhteisöt

# data[].attributes.body
Kulttuuriin kuuluu taide, tiede, lait, yhteiskunnan järjestys ja laitokset, esim. koulut ja sairaalat, uskonto, perinteet ja tavat.
Osa kulttuuria ovat myös alakulttuurit, kuten ruoka-ja terveyskulttuuri

# data[].attributes.headline
Sukupolvelta toiselle siirtyviä elintapoja ja tottumuksia kutsutaan sosiaaliseksi perinnöksi

# data[].attributes.subject
Sukupolvelta toiselle siirtyviä elintapoja ja tottumuksia kutsutaan sosiaaliseksi perinnöksi

# data[].attributes.body
- lapsuuden perheessä opitut arvot, asenteet ja ilmapiiri
-terveys ja jotkin sairaudet
-"meemit"
-sosiaalinen asema esimerkiksi vanhempien koulutus tai päihteet

# data[].attributes.body
Ihminen tarvitsee sosiaalista tukea koko elämänsä ajan. Erityisesti nuoruudessa ja lapsuudessa sekä kriisi- ja stressitilanteissa tarvitsee vertaistukea. Tärkeää, että tukea saa oikeaan aikaan kriisin kohdatessa.

# data[].attributes.body
Eri maissa sosiaalinen perintö on erilainen varsinkin pohjoismaissa verrattuna muihin, koska tuloerot pohjoismaissa ovat pienemmät

# data[].attributes.body
Voi olla suoria ja epäsuoria. Suoria on mm. lenkkeily ystävän kanssa, epäsuoria terveysvaikutuksia voi olla tieto, että tukea on tarvittaessa saatavilla. Negatiivisia vaikutuksia voi olla yksinäisyys, josta voi seurata sairauksia.

# data[].attributes.body
Kulttuurin harrastaminen laskee verenpainetta ja nostaa hyvän kolesterolin määrää. Vastustuskyky voi parantu ja taidekokemusten on arveltu vaikuttavan positiivisesti immunologiseen säätelyjärjestelmään.

# data[].attributes.headline
Neljäs sukupolvi on sodan traumoista vapaa

# data[].attributes.subject
Neljäs sukupolvi on sodan traumoista vapaa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Usein vasta neljäs sukupolvi on sotatraumoista täysin vapaa. Monet heistä ovat nyt nuoria aikuisia.

Yle kysyi lukijoilta, millä tavoin sodat näkyvät edelleen perheiden ja sukujen elämässä. Millaisia ylisukupolvisia taakkoja suomalaiset kantavat mukanaan?

Vastauksia tuli 230. Niiden perusteella talvi- ja jatkosodan tai Lapin sodan jättämät haavat eivät näytä vieläkään täysin umpeutuneen. Sotamuistot ovat toki haalistuneet, mutta niiden seuraukset kulkevat mukana henkisinä taakkoina, käytöstapoina ja asenteina.

Voit vertailla eri ikäisten ja eri sukupolvea edustavien kirjoittajien tarinoita. Artikkelin päättää 18-vuotiaan nuoren kirjoitus.

Tämä on ensimmäinen juttu, joka on tehty vastausten perusteella. Palaamme aiheeseen vielä myöhemmin.

Koska sotakokemuksia ei ollut aikanaan sopivaa surra, osa veteraaneista työnsi traumojaan eteenpäin omille lapsilleen.

Jotkut siirsivät trauman vaikenemalla, toiset lyömällä. Monet tarttuivat pulloon. Surua ja heikkoutta ei saanut näyttää: pojat eivät itke!

Naiset kantoivat sota-aikana vastuuta arjesta. Myöhemmin he hoitivat lasten lisäksi myös murtuneita miehiään. Vahvan naisen malli siirtyi sukupolvelta toiselle. Monet vastaajista tunnistavat itsessään vahvuuteen sairastumisen.

Eräs vastaajista kirjoittaa: "Lapsissa kiteytyy, mitä sota tarkoittaa -loputonta turvattomuutta. Se purkautuu pitkäaikaisina ongelmina, joita jokainen osaa itse kuvitella, alkoholismista masennukseen. "

Tarinoista huokuu lapsen tarve tulla rakastetuksi ja hyväksytyksi - oli aikakausi mikä tahansa.

Kaikki sukupolvilta toisille siirtyvät ongelmat eivät tietenkään johdu sodista. Sotien aiheuttamat taakkasiirtymät ovat kuitenkin näiden tarinoiden kertojille totta.

Traumaattiset tapahtumat vaikuttavat sukupolvesta toiseen, jos niitä ei tunnisteta ja käsitellä.

Psykoanalyytikko Pirkko Siltalan mukaan ne jatkavat kulkuaan ja siirtyvät aina uudelle sukupolvelle. Ne eivät häviä, vaan jäävät piilotajuntaan. ( Pirkko Siltala: Taakkasiirtymä)

Väitetään, että vasta neljäs sukupolvi on täysin vapaa sotien ylisukupolvisista traumoista. Se tarkoittaa sodan kokeneiden lastenlastenlapsia. Monet heistä ovat nyt nuoria aikuisia. Tässä artikkelissa on mukana myös heidän pohdintojaan.

Lukijoiden teksteistä nousi esiin erityisesti kuusi teemaa. Vaikeneminen ja puhumattomuus. Kykenemättömyys käsitellä tunteita. Ankaruus ja armottomuus heikkoutta kohtaan. Tyttöjen vastuu perheestä liian nuorina. Vahvuuteen sairastuminen. Viina ja väkivalta - yhdessä tai erikseen.

Rakkauden kaipuusta, puhumattomuudesta ja vaikeudesta käsitellä tunteita

Nainen, 38:

Tunteista tai mistään henkilökohtaisista asioista ei puhuta.

Isoisäni koki sodassa niin suuren trauman, että päätyi sodan jälkeen psykiatriseen sairaalaan psykoosin vuoksi. Hän oli perheelleen ankara ja näytti vain negatiiviset tunteet.

Minun äitini eli hänen tyttärensä sai raivokohtauksia milloin mistäkin, kun olin lapsi. Maitolasi kaatui: raivokohtaus. Olin unohtanut läksyt: raivokohtaus.

Lapsuuteni oli kuin pommikoneen pommien väistelyä ja pelkäämistä, vaikka sodan päättymisestä oli kulunut jo vuosikymmeniä. Olin herkkä lapsi ja kärsin edelleen lapsuuteni psyykkisistä traumoista.

Koen, että en ole saanut rakkautta koskaan. Mutta niin kokee varmasti äitinikin. Ei sellaista voi antaa eteenpäin, mitä ei ole itse koskaan saanut.

Mies, 24:
Oma ukkini oli 19-vuotias, kun hän joutui lähtemään sotaan. Äitini kertoman mukaan ukki oli sotien päättymisen jälkeen hyvin traumatisoitunut ja katkera. Hän oli nähnyt monen ystävänsä kuolevan rintamalla.

Ukki alkoholisoitui sodan jälkeen, mikä vaikutti paljon perheen sisäisiin väleihin ja osaltaan etäännytti ukin lapsistaan. Työnsä hän silti hoiti aina kunnialla varhaiseen kuolemaansa saakka. Ukki kuoli vain 50-vuotiaana, 27 vuotta ennen minun syntymääni.

Äitini on pyrkinyt antamaan meille enemmän rakkautta ja huolenpitoa, mitä vaille hän itse jäi lapsuudessaan.

Nainen, 37:
Isäni on syntynyt 1945. Hänen isänsä oli sodassa ja sai kranaatinsirpaleita korvaansa. Oli puoliksi kuuro ja aina pahalla tuulella.

Äiti on syntynyt 1944 ja on Karjalan evakko 11-lapsisesta perheestä. Itse olen 37 ja minulla on neljä lasta.

Olen joutunut kehittämään oman arvomaailman ja oman tapani olla kokonaan itse. Kotoa ei ole tullut minkäänlaisia emotionaalisia eväitä.

Mistään tunteista ei koskaan puhuttu, ja ilmapiiri oli hyvin ahdasmielinen.

Isäni joi joka ilta siihen asti, kun täytin 8. Sitten hän lopetti, ja alkoi lievittää stressiään kiusaamalla minua. Se aiheutti minulle teininä burnoutin ja syömishäiriön.
Mies, 34:
Omista ukeistani kumpikin palasi ainakin fyysisesti hyvinvoivana noin viiden vuoden taipaleeltaan, mutta olisi naiivia ajatella, etteikö sota olisi vaikuttanut jotenkin.

Lapsena isoisäni eivät varsinaisesti väistelleet sota-aihetta, mutteivat kyllä siitä ensimmäisinä puhuneetkaan. Eipä sitä suku heiltä vaatinutkaan. Jo kauan ennen kuin koko sotatraumaylipolvisuus-debatti alkoi, pohdin että siinä, miten oma isäni odotti minulta, heijastui hänen oma kasvuympäristönsä.

Tehtäköön selväksi heti, etten koe omaa kasvatustani mitenkään "kovaksi". Molemmat isoisäni pitivät suuresti lastenlapsista, samoin mummoni.

Ehkä isoisän puhumattomuus omille lapsilleen näkyy parahiten siinä, että isäni kasvoi jäykän päämäärätietoiseksi, osin itsepäiseksi. Hänen odotuksensa taas omilta lapsiltaan eivät kenties aina olleet kohtuullisia.

Joku kai sanoisi, että empatian oppiminen on jäänyt vaillinaiseksi sekä isälläni että minulla.

Ei ole ehkä aivan oikein vetää suora linja isoisän sotakokemusvaitiolosta isäni kautta itseeni, muttei sitä voi poissulkeakaan yhtenä tulkintalinjana.

Siitähän ukin hiljaisuudessa kai pohjimmiltaan oli kyse - miten käsitellä kieltämättä poikkeukselliset kokemukset ja tunteet?

Tytär vanhemman rooliin
Nainen, 54:
Äitini jäi sotaorvoksi viisivuotiaana. Hänen isänsä kuoli rintamalla, kun äitini oli vain kolme kuukautta vanha. Hieman myöhemmin kuoli sodan oloissa hänen äitinsä. Hän päätyi lastenkoteihin. Lopulta hänet sijoitettiin monen muun tavoin maatilalle.

Lapsuuden ajan turvattomuus yhtyi sodan jälkeiseen julmaan suhtautumiseen.

Sotaorvot päätyivät helposti kiusatuiksi. Se kuulostaa julmalta, mutta yhteiskunta oli silloin julma heikoille. Sotatraumaa sekin. "Mitäs menivät sinne itseään tapattamaan", saatettiin sanoa lapselle.

Osa maataloista piti heitä vain työvoimana. En viitsi kuvitella, mitä tyttölapsille on sijaiskodeissa tehty. Emotionaalisesti hajalla ollut yhteiskunta ei osannut ottaa orpolapsia huomioon. Kaikkien piti vain pärjätä. Parempi oli olla puhumatta.

Sodan orpouttamat ovat edelleen aiheesta käydyssä keskustelussa varjossa. Eräänlaisia näkymättömiä lapsia, nyt jo 75-85-vuotiaita keskimäärin. Ruotsiin lähetetyistä sotalapsista on kyllä puhuttu.

Äitini on ollut turvaton ja myöntänyt, ettei ole osannut olla äiti. Jouduin itse ottamaan vanhemman roolia liian varhain.

Ehkä vasta itse saan kierteen poikki, eikä se siirry enää omille lapsilleni eli neljänteen polveen. Mutta kolmanteen polveen sota on tullut.

Kärsimys jalostaa ja heikkous on häpeä
Nainen, 61:
Äitini, vuonna 1927 syntynyt pirkanmaalaisen pikkutilan tytär, joutui miesten lähdettyä rintamalle ottamaan vastuuta tilan asioista enemmän kuin niin nuoren tytön pitäisi.

Ensimmäisenä sotatalvena hän ajoi hevosella tukkilastin pois metsästä. Hintelälle 12-vuotiaalle tytölle sen on täytynyt olla kova paikka.

Äidille jäikin marttyyrimäinen, hyvin ankea suhde työntekoon ja elämään.

Työ ei ollut työtä ellei se ollut raskasta ja kuluttavaa.

Jossain määrin tämä päti myös koko elämään: vain kärsimys teki asioista kokemisen arvoista.

Tästä vinoutuneesta työ- ja elämänkäsityksestä olen pyristellyt eroon koko elämäni ajan.

Olen syntynyt vuonna 1958 ja lapseni ovat syntyneet vuosina 1984 ja 1987.

Minusta näyttää, että olen onnistunut kohtalaisen hyvin välttämään tämän taakkasiirtymän heidän osaltaan, ja lapsenlapseni ovat jotakuinkin varmasti vapaita tuosta riesasta.
Nainen, 44:
Itse edustan kolmatta sukupolvea ja kasvatan neljättä. Tärkein perintö on se, ettei heikkoutta saa koskaan näyttää missään elämän osa-alueella. Heikkoutta pidetään jopa häpeänä.

Omalla kohdallani jatkuva "minä selviän kaikesta itse ja omilla huolilla muita en rasita" -mentaliteetti painaa ja teini-ikäinen poikalapseni pitää itseään "heikkona", koska kärsii paniikki- ja ahdistuskohtauksista.

Näin ainakin meillä kuuluu vielä kaikuja menneestä ja sen tuomasta asenteesta. Elämä on opettelua hyväksymään oma heikkoutensa ja avun vastaanottaminen kokematta häpeää.

Viinaa ja väkivaltaa sukupolvelta toiselle
Nainen, 53:
Isoisäni oli ihana ja hurmaava mies, kun hän meni sotaan. Sodasta palasi muuttunut mies. Mies, joka oli perhettään kohtaan sadisti ja joka fyysisellä väkivallalla tuhosi lapsensa.

Yksi näistä lapsista on isäni, joka myös oli väkivaltainen äitiämme ja meitä lapsia kohtaan. Hän sairasti vakavaa alkoholismia. Isäni sisko oli myös vakavasti alkoholiongelmainen ja teki myöhemmin itsemurhan.

Minun siskoni voi erittäin huonosti. Veljenikään ei ole saanut elämästään otetta. Minä olen käynyt koko aikuisikäni terapiassa. Olen yksinhuoltaja ja teen kaikkeni, että samat traumat eivät enää kiusaa tytärtäni.

Hänen elämänsä sujuu vielä ihan hyvin.
Mies, 44:
Isän isä oli rintamaveteraani, kovakourainen alkoholisti, jonka tyrannian vallassa kahdeksanlapsinen perhe eli niukassa toimeentulossa. Isästäni tuli sosiaalisilta taidoiltaan täysin onneton alkoholisti. Hän erosi äidistäni kun olin kolmevuotias.

Elin äitini kanssa kahden. Minkäänlaista aitoa yhteyttä en ole koskaan isäni kanssa tavoittanut, vaikka lapsena olin pakolliset viikonloput hänen luonaan.

Yksinhuoltajaäitini kuoli syöpään ollessani 20-vuotias. Edes tuolloin ei isäni kyennyt tukemaan minua.

Nyt olen 44-vuotias kolmilapsisen ydinperheen isä. Sairastan syöpää. Samoin vaimoni.

Isäni on ollut nyt raitis 14 vuotta. Hän on kömpelösti yrittänyt auttaa meitä ja varmasti tuntee aitoa välittämistä, mutta keinot tukemiseen ovat hänellä vähissä.

Minä olen ollut lapsilleni hellä, rakastava ja läsnäoleva isä. Sodan trauma ei enää heille etene.

Nainen, 59:

Isäni oli sotatraumatisoitunut, ja kasvoin siksi perheväkivaltaisessa kodissa. Olen nyt 59-vuotias ja käsitellyt lapsuuteni traumaa eri elämänvaiheissa. Koen kuitenkin, etten itse siitä koskaan tule täysin vapaaksi. Joiltakin osin myös lapseni ovat joutuneet kokemaan traumaani.

Lapsenlapseni, ihanat 5- ja 2-vuotiaat tytöt, näyttäisivät olevan onneksi vapaita traumasta.

Avoimuus ja se, että asiasta on puhuttu ja kirjoitettu julkisesti, on minua auttanut erityisen paljon.

Lapsuudessa syntyneet tunne-lukot ovat avautuneet, mutta vasta myöhäisemmällä iällä olen itseäni oppinut ymmärtämään.

Suhteeni isään on ohjannut parisuhdevalintojani. Niissä olen ollut hyväksyntää ja turvallisuutta hakeva.

Ikään kuin olisin aikuisiällä halunnut miessuhteissani ratkaista sitä, mikä lapsuudessa ei onnistunut. Monessa asiassa olen kasvanut aikuiseksi, mutta parisuhteessa huomaan välillä olleeni se pelokas ja toivoton pikkutyttö.

En ole isälleni katkera tai vihainen, ymmärrän.

Lapsi ottaa sen minkä saa, minullakin on muutamia kauniita asioita, joita olen mielessäni elättänyt.

Ne karmeudet, jotka lapsuudessa koin, olen suurelta osin käsitellyt ja päästänyt irti.
Nainen, 43:
Isän puolelta olen karjalainen ja inkerikko. Minua haukuttiin ryssäksi koko ala-asteen ajan.

Äidin puolen suku oli hyvin katkera karjalaisille, joille annettiin "ilmaiseksi" maata sodan jälkeen viljeltäväksi. Suku haukkui karjalaisia ryssiksi ja piti heitä alempiarvoisina.

Karjalaiset sukulaiseni vaikenivat täysin omasta kulttuuristaan. Kaikki valkopestiin ja häivytettiin. Olisin ehdottomasti kaivannut pönkitystä persoonalleni. Kasvoin puolikkaana toista puolta häveten.

Perheenä ja sukuna emme ole pystyneet käsittelemään kipeitä asioita. Sodankäyneiden lapsia kuritettiin ja häväistiin, lapsia tehtiin paljon, ja lapset ovat jatkaneet kostoa omille lapsilleen. Itse en ole kyennyt enkä halunnut omaa perhettä, sillä lapsuus oli niin kurja maaseutupitäjässä, jonne evakoita aikanaan asutettiin.

Olen pitänyt itseäni hengissä käymällä pitkään terapiassa.

Kotiseudulla käydessäni tuntuu, että palaan menneille vuosikymmenille. Niille vuosikymmenille kun sota on juuri loppunut. Traumatisoituneet ja harhaiset miehet toikkaroivat humalassa ja rasvaavat aseitaan.

Minun mielestäni meidän sukuun vaikuttaa yhä myös kansalaissota.

Olen nykyään täti ja otan sen tehtävän vakavasti. Olen päättänyt olla mukana kääntämässä kelkkaa kammottavassa sukusaagassamme.

Lapsi voi selviytyä yhdenkin terveen aikuisen avulla. Haluan olla sellainen aikuinen.

Ei pelkästään traumoja - perintönä ahkeruus ja säästäväisyys
Nainen, 39:
Meillä ei kotona haaskattu, törsätty tai kerskakulutettu. Ostettiin vain tarpeeseen, jos siihenkään, ja oltiin humputtelematta. Muistutettiin pahasta päivästä.

Ruoka oli aina itse tehtyä ja maan antimiin perustuvaa. Ruokaa ja ruuan tekijää opittiin kunnioittamaan.

Vanhojen ihmisten kunnioitus oli tärkeää. Käytöstavat olivat tärkeitä. Armeijan käynti ja työnteko olivat tärkeitä.

Epäluulo ulkomaalaisia kohtaan oli terve asenne.

En ole kokenut näitä asioita traumoiksi. Ne ovat oman aikansa ihmisten parhaita yrityksiä tuottaa tervettä jälkipolvea.

Totisesti olisin valmis siirtämään näitä traumoja jälkipolville.
Mies, 69:
Isäni oli 25-vuotias, kun talvisota syttyi. Hän joutui olemaan rintamalla jatkosodan loppuun asti.

Vanhempani tapasivat ja avioituivat sodan jälkeen, jälleenrakennuksen aikaan. Synnyin vuonna 1950, ja jäin vanhempieni ainokaiseksi.

En voisi kuvitella turvallisempaa ja rakastavampaa lapsuutta. Työläisperheessämme ei liialti rahaa ollut muttei puutettakaan. Sodasta ei juurikaan puhuttu.

Vielä 1950-luvulla oli ns. "kulkumiehiä", joita majoitettiin kotonani, ketään ei yön selkään laitettu.

Uutisia luettiin monesta sanomalehdestä. Vanhempani äänestivät kaikissa vaaleissa.

Meillä ei riidelty, lyöty eikä juotu.

Sodan vaikutukseksi katsoisin perusoptimismin, tulevaisuudenuskon, suvaitsevaisuuden ja ajan hengessä pysymisen.

Mies, 40:
Eivät sodat ole minään kipeänä traumana minulle, lapsenlapselle, näkyneet. Äidin äitini - Laatokan Karjalan evakko - siitä kai eniten suruissaan oli. Isoisät kertoilivat sotajuttuja pyydettäessä.

Molemmat vanhempani sen sijaan traumatisoituivat kodin, uskonnon ja isänmaan suitsuttamisesta ja hukuttautuivat päätä myöten 60-70-lukujen vasemmistoradikalismiin.
Nainen, 71:
Lämpimiä, tuntevia, rakastavia isiä me saimme heistä. Mutta minä säikähdin silti: nelikymppiseksi asti näin painajaisunia pommituksista ja myös muista kummallisista kokemuksista.

Neljäs sukupolvi - traumoista vapaa, muttei historiaton
Nainen, 18:
Minä itse kuulun neljänteen polveen ja haluaisinkin kertoa, miten koen isoisovanhempieni kokemukset. Ovatko sotatraumat siirtyneet minulle asti?

Kaikki isoisoisäni, niin äitini kuin isänikin puolelta, olivat rintamalla ja myös selvisivät sieltä hengissä. Äitini isän vanhemmat olivat karjalaisia ja joutuivat jättämään kotinsa.

Minun isovanhempani ovat syntyneet 1938, eli ovat olleet pieniä lapsia sodan aikana. He ovat kertoneet tarinoita siitä, kuinka muistavat pommikoneiden lentäneen talon yli ja siitä kun oma koti löydettiin maa tasalle poltettuna.

Nämä tietenkin ovat vaikeita muistoja, mutta koen, että he eivät ole siirtäneet traumojaan minulle.

Senhän me tiedämme, ettei sodasta ilman traumoja tulla takaisin. Äitini on nähnyt, kun ihminen kärsii sodan kauhujen aiheuttamasta stressihäiriöstä. Ja kuinka isoäiti itkee kaatuneen veljensä ja menetetyn kotinsa vuoksi.

Koen ja tiedän, että neljäs sukupolvi sodasta on etäämpänä noista kauheista tapahtumista. Sota jää koko ajan kaukaisemmaksi. Mutta täysin ilman jälkiä sodasta emme ole jääneet.

Minä uskon, että tällainen kansallinen trauma jättää jälkensä ainiaaksi. Sisällissodasta on jo sata vuotta, mutta voimme huomata julkisesta keskustelusta, ettei siitäkään olla "päästy yli".

Sota on sellainen tragedia, että sitä ei sovi unohtaa, koska se ei saa toistua. Sodan traumoista sen sijaan pitäisi päästä yli sukupolvien aikana.

Me olemme esivanhempiemme summa. Heidän kokemuksensa vaikuttavat vielä monen sukupolven jälkeenkin, vaikka sota onkin jo meille kaukainen asia.

Minä kunnioitan sotaveteraaneja ja kaikkia sodan aikana eläneitä, jotka pitivät Suomen koossa ja itsenäisenä.

Isoisovanhempieni kunniaksi haluan joskus käydä heidän kotiseudullaan Karjalan kannaksella.

Sotatraumoista olen vapaa, mutta jälki on ikuinen.
Tämä oli ensimmäinen kooste, joka on tehty kyselyn pohjalta. Aiheeseen palataan myöhemmin talvella.
Lähteet: Pirkko Siltala: Taakkasiirtymä; Päivi Helakallio-Ranta: Sodan pitkät jäljet: Ylisukupolviset sotatraumat; Pirjo Tuhkasaari: Ylisukupolvisuus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomalaiset teinistä eläkeläiseen kertovat, miten sotien jäljet heissä yhä näkyvät - "Me olemme esivanhempiemme summa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Usein vasta neljäs sukupolvi on sotatraumoista täysin vapaa. Monet heistä ovat nyt nuoria aikuisia. Yle kysyi lukijoilta, millä tavoin sodat näkyvät edelleen perheiden ja sukujen elämässä. Millaisia ylisukupolvisia taakkoja suomalaiset kantavat mukanaan? Vastauksia tuli 230. Niiden perusteella talvi- ja jatkosodan tai Lapin sodan jättämät haavat eivät näytä vieläkään täysin umpeutuneen.

# data[].attributes.body
Pitkällä ajalla myös historia vaikuttaa sosiaaliseen perintöön esimerkiksi sodista tulevat vanhempien ihmisten traumat ovat saattaneet purkautua lapsille tai lastenlapsille

# data[].attributes.body
Sosiaalisen perinnön merkitys on suuri. Sitä kautta lasten lapsuus ja nuoruus määrittyy ja se vaikuttaa koko loppuelämään.

# data[].attributes.body
Taiteen merkitystä terveyteen on selitettytaiteen mielihyvää ja esteettistä nautintoa tuottavilla merkityksillä