# data[].attributes.headline
Oskar, Wikipediat me ei pidanud kasutama!!!!

# data[].attributes.subject
Oskar, Wikipediat me ei pidanud kasutama!!!!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Erinevaid pajusid loendatakse maailmas 300 liigi kanti. Esimene omadus, mis sõna "paju" kuuldes tavaliselt meelde tuleb, on kiire kasv. Seda pajude omadust on tõtanud ära kasutama "rohelise" elulaadiga inimesed, kes propageerivad nn. energiavõsa, kui loodussõbralikku ja taastuvat energiaallikat. Taimedeks, kes hästi kiiresti tiheda võsa moodustavad on vitspaju (Salix viminalis), aga ka pikalehine paju (S.× dasyclados). Saagi koristamine (s.t. võsa niitmine) pajusid ei heiduta – mõne aastaga on uus põõsapatsik valmis ja ootab niitmist ning hakkepuiduna ahju ajamist.

Loomulikult on paju-usku ka kõik need inimesed, kes punuvad korve, mööblit ja teisi tarbeesemeid. Kõrvuti juba tuttava vitspajuga kasutatakse punumismaterjalina veel paljude teiste pajuliikide oksi.

Eestis ei ole pajud palgipuudena erilist tarvitust leidnud. Mujal maailmas, kus mitmed pajuliigid vägevaid mõõtmeid omandavad, läheb ka pajupuit asjaks. Pajude koor sisaldab küllalt palju parkaineid ja seda on nahaparkalid aegade jooksul oma töös pruukinud. Pajukoorest on valmistatud ka aspiriini.

Siinkohal ei mahu andma mingitki vähegi asjalikku ülevaadet kõigist neist sadadest pajudest. Peatuks vaid mõnel pilkupüüdval pajul, keda meie aedadesse hoopis rohkem võiks istutada, kui seda seni on tehtud. Paju on kahekojaline taim, mis tähendab, et tema emas- ja isasõied on erinevatel taimedel. Isasõied on need ilusad, enamasti valged, urvad. Emasõied on hoopis tagasihoidlikumad, tihti rohekad ja piklikud harud, mis levitavad pisukest õrna aroomi. Enamasti paljundatakse pilkupüüdvate urbade tõttu just isaseid eksemplare.

1. Suurtest alustades tuleks esimesena peatuda majesteetlikul hõbepajul ehk hõberemmelgal (S.alba). See vägev puu kasvab nobedasti kuni 20 m kõrguseks. Tema nõtked oksad ripuvad pikalt alla. Kitsad lehed läigatavad tuules lipendades on hõbejat alumist pinda. Paraku on hõberemmelgas tavaaeda selgelt liiga suur. Tema poole väheldasemale teisendile (S. alba var.sericea) tasuks aga aias ruumi leida. Ta kasvab ümara võraga 10 m kõrguseks puuks või tugeva tagasilõikuse korral jääb kõrgeks ja tihedaks põõsaks. Meie pere suvekodus oli ta juba ilus 4...5 m kõrgune puu, mis markeeris kenasti kohta jõe kaldal, kust võis ohutult "peakat panna". Paraku otsustasid koprad ta pruukostiks võtta ja nüüd on seal ilus hõbedane kohev põõsas. Küllap isehakanud koprast kärnerid hoolitsevad, et harvendamise läbi ta end veel tihedamaks kasvataks. Jutuksoleva teisendi lehed on mõlemalt küljelt valkjate udemetega kaetud ja nii näeb see paju tunduvalt "hõbedasem" välja kui põhiliik ise. Paljud asjatundjad nimetavad teda meie oludes kõige hõbedasemaks puuks üldse. Päike ja niiskemapoolne muld on talle parim, aga ta lepib ka suhteliselt kuiva pinnasega.

2. Rabe remmelgas (S. fragilis) on teine paju, keda Eestis suure puuna leida võib. Tema otsa ei maksa ronida – oksad, mis näivad piisavalt jämedad, et mitut inimest kanda, murduvad ootamatult juba ühe inimese raskuse all. Karjala kannaselt, Terijoki´lt, leidsid soomlased tiheda ümara võraga raberemmelga, keda nad siiani kutsuvad "terijoensalava". Paraku on Terijoki asemel 1939.a. alates kaartidel hoopis Venemaa suvituslinn Zelenogorsk, aga vormikas pajukaunitar on jäänud. Terijoensalava ametlik nimi on rabe remmelgas "Bullata". Soomes ja mujal Skandinaavias on "Bullata" sagedane asukas nii parkides kui ka aedades. Meil on ta üsna haruldaseks eksikülaliseks, brittide tuntuimad käsiraamatud ei võta üldse vaevaks "Bullata"-t mainida. Ta kasvab kuni 5m kõrgeks. Laius võib olla kõrgusest tunduvalt suurem. Kui tahetakse puukujulist vormi, siis kaksatakse noortaimel alumisi oksi ja / või kõrvaloksi ära, et aidata tüvel kujuneda. Maapealne kera saadakse, kui lühendatakse oluliselt kõiki oksi, mille läbimõõt on 2 cm või enam. "Bullata" edeneb hästi päikese käes viljakal ja niiskel mullal kasvades. Liivase ja kuivapoolse pinnase korral soovitavad soomlased kaevata 1,5 m läbimõõduga ja 0,8 m sügavuse istutusaugu ning täita see viljaka mullaga (millele võib lisada pisut turbamulda).

3. Raagremmelgas (S. caprea) on kolmas pirakas paju. Taimesõprade maiuspalaks on temalt üks rippoksaline (leina)sort nimega "Kilmarnock".See vihmavarju-laadse võraga puu leiti 19 saj. keskel Ayr´i jõe äärest. Kaasajal turustatakse teda poogituna 1...1,8 m kõrgusele tüvele. "Kilmarnock" kasvatab kiiresti-kiiresti tüvele peale seenekujulise võra, mis ulatub lausa maani. Kui oksi ei kärbita, siis kasvavad oksad piki maapinda edasigi ja kui mutt neile hunniku mulda peale kuhjab, siis nad võtavad juured alla ning alustavad esimesel võimalusel iseseisvat elu. Õnneks taluvad kõik pajud suurepäraselt lõikamist ja nii võib täiesti rahuliku südamega üleliigsena tunduvad oksad eemaldada. "Kilmarnock"´i ehteks on suured, algselt valged, urvad, mis puhkevad ammu enne lehtimist. Urvad piiluvad kannatamatult juba talvel pungadest välja, et kevade saabumist mitte maha magada. Urbade küpsedes sirutuvad neist välja kollased tolmukad ja leinapaju riietub kuldsesse rüüsse. Pinnase suhtes on ta väga vähenõudlik ja nagu teisedki – mida kuivem ja liivasem, seda kehvemini ta seal kasvab.

4. Leinaremmelgas (S.×sepulcralis) on järgmine suurem paju. Tema väljapaistvamaks sordiks on "Erythroflexuosa". Sellel, sünnipäraselt argentiinlasel, on kõik oksad vinkadi-vonkadi kõverad. Nimekomisjon on talle lausa eraldi nime välja mõelnud – keerdremmelgas. Koor on tal, eriti noorematel okstel, oranzhkollane. Talveti näeb oranzhide keerdus okstega, ümara võraga väike puu eriti uhke välja. Ülemöödunud (2005.a.) suvel leidsin müügiplatsilt ühe poolkuivanud "Erythroflexuosa" istiku ja kaastundest istutasin ta ainsale vabale kohale aias – veesoonele, kus võib öelda, et "midagi ei kasva". Arvasin, et talve (mäletate ju – seda absoluutselt lumetut ja külma) ta üle ei ela, aga 2006.a. suvel ta asus sedavõrd hoogsalt ennast puuks kasvatama, et lausa lust oli vaadata. Tundub, et seegi kord läheb "ajutise" kasvukohaga nii, nagu alati – sinna see okstekeerutaja jääbki. Väidetavalt saab teda kasinamates mõõtudes hoida, kui võrast jämedamaid oksi välja lõigata. Need on otsitud kaup lilleseadjate töölaual. Vonklevate okstega pajusid on veel teisigi. Matsuda remmelga (S. matsudana ka S. babylonica var.pekinensis) sort "Tortuosa" hoiab oma keerdus oksi rohkem püstipidi. Paraku on ta eelmisest külmaõrnem. "Tortuosa"-st edasiaretatud hübriidid "Ural-2" ja "Ural-3" on vastupidavamad, aga vähelevinud.

5. Terveservaline paju (S. integra) saab uhkeldada eriti värvika sordiga "Hakuro-nishiki". Selle Jaapanist alles 1979 a. aednike kätte jõudnud paju lehed on valgekirjud, kuni päris valged. Õige noored lehekesed on õrnroosad. Mõnel aastal see paju ei näita kõiki värve välja. Sellisel juhul ei maksa tõtata teda "ravima", väetama või veel hullem välja juurima. Reeglina ta kapriisitsebkinooremast peast – ei taha kasvada ja jätab pea kõik lehed roheliseks. Vananedes hakkab ta käituma korralikult – kasvab lopsakamaks, lehed lähevad kirjumaks. Teda kasvatatakse põõsana või 1...1,8 m kõrgusele tüvele poogituna. Esimesel juhul ta moodustab vaasikujuliselt väljaspoole kaarduvate okstega 1,5...3 m kõrguse põõsa. Nagu ikka saab teda tihedamaks ajada okste tugeva kärpimise kaudu. Puuna kasvatatava "Hakuro-nishiki" võra tuleks igal aastal tagasi pügada. Vormilõikus hoiab teda sorakaks minemast. Vähemalt kevadel tahab ta saada ohtralt vett, hiljem peaks muld olema püsivalt niiske. Päikseline koht on talle parim.

6. Kindlasti mahub veel kuhugi istutada mõni väike vahva pajunässakas."Vägevaim" neist on alla 1 m kasvuga villane paju (S.lanata). Ta uhkeldab kevadel suurte urbadega ja suvel ilusate valkjate udemetega kaetud ümarate lehtedega. Hoopis kääbikum on looduses ainult ühes kohas (Anguse mägedes Shotimaal) kasvav Boydi paju (S. × boydii), kes kahjuks oma urbasid harvemini näitab. Kasvult nende kahe vahele jääb 1908 a. Lääne-Hiinast leitud Bocki paju (S. bockii). Viimane on väga eripärane seetõttu, et tema väikesed hallikad urvad ilmuvad sama aasta kasvudele suve lõpus või lausa sügisel. Kõik nimetatud on kenad looduslikud bonsaid. Nad sobivad kiviktaimlasse, nagu rusikas silmaauku.

# data[].attributes.attachment_link.description
Erinevaid pajusid loendatakse maailmas 300 liigi kanti. Esimene omadus, mis sõna "paju" kuuldes tavaliselt meelde tuleb, on kiire kasv. Seda pajude omadust on tõtanud ära kasutama "rohelise" elulaadiga inimesed, kes propageerivad nn. energiavõsa, kui loodussõbralikku ja taastuvat energiaallikat. Taimedeks, kes hästi kiiresti tiheda võsa moodustavad on vitspaju (Salix viminalis), aga ka pikalehine paju (S.× dasyclados).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Äsja ilmus Eesti ühe tuntuima taime- ja loodusravi eksperdi Aili Paju ravimtaimi tutvustav taimeravi nõuanderaamat "Kui taimed räägiksid".

Selles raamatus tutvustab ta 27 oma koduaia lemmiktaime raviomadusi ja annab nõu, kuidas neid tarvitada vitamiinirikkaks toiduks või ravimiseks.

Raamat "Kui taimed räägiksid" ilmus esmakordselt 16 aastat tagasi ja oli toona tõeline bestseller. Äsjailmunud raamatusse on autor lisanud palju värskeid täiendusi ja uut informatsiooni.

Roheline mõtteviis muutub järjest trendikamaks. Looduse mõistmine ja tunnetamine, ümbritseva keskkonnaga arvestamine on muutumas tsivilisatsiooni püsimise võtmeks. Raamat "Kui taimed räägiksid" heidab pilgu taimede maailma, kirjeldades peale praktiliste raviomaduste ka taimede tundeelu ja reaktsioone. Taim pole asi, vaid tundlikult reageeriv elusolend, kes suhtleb temamoodi aktiivselt ümbritsevaga.

Raamatus jagab Aili Paju oma pika arstipraksise jooksul kogunenud tervisenõuandeid ja ravitarkusi.

Kuna lähenemas on gripihooaeg, siis järgnevalt mõned nõuanded Aili Paju raamatust „Kui taimed räägiksid".

Rõskel tuulisel ajal, kui on kalduvus haigestuda külmetushaigustesse või grippi, on soovitatav teha ennetav kuur purpur-siilkübara tinktuuriga. Et taim on üks paremaid immuunsüsteemi tugevdajaid, siis on soovitatud teda nii vastupanuvõime tõstmiseks külmetushaigustele kui ka raskete tõbede (reuma, kasvajad) vastu. Ka pärast põdemist aitab ravimtaime pruukimine järelnähtude kiiret taandumist.
TINKTUUR PURPUR-SIILKÜBARA LEHTEDEST
Võetakse värskeid peenestatud lehti (1/3), millele lisatakse 2/3 tavalist viina ja lastakse seista vähemalt kaks nädalat toatemperatuuril, aeg-ajalt loksutades.

Siis on tinktuur valmis, kuid ka peale seda pole vaja seda välja kurnata. Tarvitatakse 20-30 tilka vette tühja kõhu peale päevas.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Dagmar Lamp Teemaveebide osakonna juhataja

# data[].attributes.attachment_link.title
Taimetark Aili Paju soovitab: tinktuur, mis aitab ennetada grippi nakatumist

# data[].attributes.attachment_link.description
Äsja ilmus Eesti ühe tuntuima taime- ja loodusravi eksperdi Aili Paju ravimtaimi tutvustav taimeravi nõuanderaamat "Kui taimed räägiksid". Selles raamatus tutvustab ta 27 oma koduaia lemmiktaime raviomadusi ja annab nõu, kuidas neid tarvitada vitamiinirikkaks toiduks või ravimiseks. Raamat "Kui taimed räägiksid" ilmus esmakordselt 16 aastat tagasi ja oli toona tõeline bestseller.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Salix)
pai, pao, remmelgas, raag, raid, lember Paju

Pajud on suur ja huvitav taimeperekond. Maailmas on neid üle 300, Eestis aga looduslikult 20 liiki. Kõikidel on ühine ladinakeelne perekonnanimi, kuid eesti keeles on osa neist endale saanud nimeks hoopis remmelgas. Peale nende liikide leidub kõikjal ka rohkesti selliseid puid, mis on kasvanud seemnest, mis on tekkinud kahe eri liigi ristumisel. Selline asi on pajude hulgas üpris tavaline. Tekkinud taimi nimetatakse aga hübriidideks. Hübriidid muudavad pajude määramise raskeks, kuid "puhtad" isendid on küllaltki kergesti ära tuntavad.

Botaanikud ütlevad, et pajude heaks eristamistunnuseks teistest puudest on pungad, mida katab vaid üks soomus. Praktikud lisavad aga, et tavaliselt on paju oksad harukordselt hästi painduvad. Pajuurva tunneb aga igaüks niisamagi ära. Pajude perekond on väga mitmekesine, ta ei koosne ainult suurtest ilusatest pargipuudest. Väga palju on Eestis liike, kes moodustavad tiheda pajutihniku metsaserval või võsa raietööde või põlengu järel tekkinud lagendikul. Usinasti kipuvad nad metsastama ka hooletusse jäetud heinamaid: viie aastaga katab niitu peaaegu hävitamatu pajuvõsa. Kuid osa pajuliike ei kasvagi suuremaks kui on mustika- või pohlataim. Selliseid puittaimi nimetatakse kääbuspõõsasteks. Nemad kasvavad enamasti külmadel arktilistel aladel, kus ükski kõrgem taim talvetuiskudega ellu ei jää. Surmast võivad pääseda vaid need, kes on kaitsva lume all. Osa pajusid kasvab kuivas, suur osa aga niiskes. Nii kasutatakse neid nii liivaluidete kui ka veekogude kallaste kinnistamiseks.

Paju koor on tuntud ravimtaimena palaviku, reuma, bronhiidi, läkaköha ja veel paljude tõbede puhul. Kuid väga ammusest ajast on teda kasutatud naha parkimiseks. Öeldakse isegi, et väga suure parkainesisalduse, kiire kasvu ja laia leviku tõttu on ta nahaparkimise tooraine number üks ka tööstuses. Lehtedest ja koorest on saadud ka kollast ja musta värvi. Ning loomulikult tunnevad kõik laialt levinud pajuvitstest punutisi. Neist saab oskuslik meister põimida peaaegu kõike. Mesinikud hindavad pajusid aga kui peaaegu ainsat meetaime varakevadel. Kuna paljude puude tüved on väga jämedad, siis on ka puit kasutusele võetud. Sellest tehakse paberit, vineeri, tselluloosi, samuti on ta keemiatööstuse tooraineks.

Kuid peamine on siiski pajude väärtus ilupuuna. Erinevad liigid sobivad kokkuvõttes kõikidesse kasvutingimustesse. Osadel on ilusad läikivad, tumerohelised, hõbedased või punakad lehed. Teistel on suured kaunid urvad. Kolmandatel pikad kaunilt rippuvad oksad. Mõnel aga omapärane ümara kujuga võra. Paljudel liikidel on mitu head omadust. Ka nende paljundamine on lihtne: tuleb vaid oksajupp või vai maasse pista ja sellele tulevad piisava niiskuse korral ise juured alla.

# data[].attributes.attachment_link.description
(Salix) pai, pao, remmelgas, raag, raid, lember Paju Pajud on suur ja huvitav taimeperekond. Maailmas on neid üle 300, Eestis aga looduslikult 20 liiki. Kõikidel on ühine ladinakeelne perekonnanimi, kuid eesti keeles on osa neist endale saanud nimeks hoopis remmelgas. Peale nende liikide leidub kõikjal ka rohkesti selliseid puid, mis on kasvanud seemnest, mis on tekkinud kahe eri liigi ristumisel.