# data[].attributes.headline
1.	Межиріцька стоянка мисливців на мамонтів 

# data[].attributes.subject
1.	Межиріцька стоянка мисливців на мамонтів 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Місце Межиріцької стоянки

Межиріцька стоянка - пізньопалеолітична стоянка мисливців на мамутів. Розташована в с. Межиріч в Канівській громаді Черкаської області, на мисі, в межиріччі р. Рось та р. Росави, 12 км на захід від р. Дніпро.

Палеолітичні культурні рештки пам'ятки залягають на глибині 2,5 - 3,5 м від сучасної земної поверхні. Датування радіокарбоновим методом на пробах кісток різних тварин, зокрема й мамута, дозволило визначити вік стоянки у досить вузьких межах - близько середини 15 тисячоліття до н. е. Для побудови 4-х жител було використано рештки десятків мамутів, зібраних, найпевніше, на розташованих неподалік місцях з численними заглибленими залишками цих тварин.

Стоянка Межиріч була випадково відкрита восени 1965 року одним із місцевих жителів З. Н. Новицьким. Під час спорудження льоху на глибині близько 2-х метрів він натрапив на нижню щелепу мамута. Про свою знахідку він повідомив вчителю місцевої школи Р. В. Головку, а той, водночас, сповістив Інститут зоології АН УРСР.

Перші обстеження стоянки проводив співробітник Інституту зоології АН УРСР Володимир Свистун, який і зробив припущення про відкриття нової стоянки пізнього палеоліту. Для підтвердження цього припущення на літо 1966 були заплановані археологічні розкопки.

Перший етап дослідження стоянки безпосередньо пов'язаний з діяльністю Підоплічка Івана Григоровича, який протягом 1966-1974 керував розкопками. За цей час було відкрито 3 житла з кісток мамута.

Підоплічко Іван Григорович - дослідник стоянки 1966-1974 роках

Подальші дослідження проводилися впродовж 1976-1983 під керівництвом археолога М. І. Гладких та палеозоолога Н. Л. Корнієць. Основні роботи тоді проводились на ділянці, яку посідав IV господарсько-побутовий комплекс. В 1989 було досліджено ділянку площі між І та IV господарсько-побутовими комплексами.

Протягом 2002-2008 рр. дослідження пам'ятки продовжила спільна українсько-французька експедиція під керівництвом Д. Ю. Нужного, Ст. Пеана та П. С. Шидловського. Головні дослідження стосувалися вивчення господарських об'єктів та культурного шару навколо стоянки.

Реконструкція Межиріцької стоянки в Японії

Разом на будівництво споруди було використано 385 кісток, зокрема великі уламки великих кісток, які не відігравали призначення як опертя. Житлова споруда мала площу 42 м ² за зовнішніми розмірами. Внутрішня, житлова площа, складала 23 м ². Для притиснення шкур, що покривали каркас споруди, у надцокольній частині слугували 13 черепів мамутів. Для цієї ж мети було використано 30 лопаток та близько 40 трубчастих і тазових кісток, що були розташовані над цокольною частиною споруди, а також 35 бивнів, котрі знаходилися на даху. Опорою для споруди, на думку І. Г. Підоплічка, слугували жердини товщиною до 7-10 см.

Визначальною рисою межиріцької стоянки був паркан із трубчастих кісток напівдорослих та дорослих мамутів, що відгороджував вхід до житла з півдня. Цей паркан складався із вкопаних 5 стегнових, 6 плечових, 1 великої степної і 2 тазових кісток мамонта, котрі зберегли майже прямовисне положення. Ймовірно, він прикривав зовнішні фасадні частини біля головного входу, що були зроблені зі шкіри або тонких жердин та створював два бічних проходи, один з яких вів до зовнішнього південно-східного вогнища.

Якщо не враховувати 95 нижніх щелеп мамонта, використаних на личкування цокольної частини житла, 4 черепа, 3 плечові кістки і декілька бивнів всередині споруди, низку уламків великих кісток, які не мали опорного завдання, загалом виходить, що на побудову каркасу межиріцької стоянки було використано 201 кістку мамута: черепів - 42, лопаток - 30, плечових кісток - 11, ліктьових кісток - 1, променевих кісток - 1, тазових кісток - 11, стегнових кісток - 55, великих гомілкових кісток - 3, хребців - 47.

Поруч із першою стоянкою згодом було знайдено другу. Ця споруда була набагато біднішою першої, оскільки тут було розміщено по колу тільки 18 черепів мамутів.

Межиріч-мапа

На одному з бивнів мамонта, знайденого на стоянці, зображено нехитру схему місцевості. Можливо, це найдавніша мапа, знайдена на теренах України і світу. Вона складається із семи рядів зображень.

На основі кісток, зібраних на місці Межирицької стоянки, було відновлено її вигляд. Вона представлена в експозиції Національного науково-природничого музею НАН України (м. Київ). Ця споруда неодноразово показувалася в країнах Західної Європи та Японії.

Пидопличко И. Г. Позднепалеолитические жилища из костей мамонтов на Украине. - Київ: Наук. думка, 1969. - 164 с.

Пидопличко И. Г. Межиричские жилища из костей мамонтов. - Київ: Наук. думка, 1976. - 240 с.

Нужний Д. Ю., Шидловський П. С. Індустріальна варіабельність господарських об'єктів першого житла Межиріцького верхньопалеолітичного поселення // Актуальные проблемы первобытной археологии Восточной Европы. - Археологический альманах, № 20 (сборник статей). - Донецк: "Донбас", 2009. - С. 203-218.

Гладких М. І., Рижов С. М. Між першим та четвертим житлами межиріцького поселення// Vita Antiqua. - 2009.- № 7-8. - С. 72-73

Pidoplichko, I. H. (1998) Upper Palaeolithic dwellings of mammoth bones in the Ukraine: Kiev-Kirillovskii, Gontsy, Dobranichevka, Mezin and Mezhirich, Oxford: J. and E. Hedges. ISBN 0-86054-949-6.

Pidoplichko, I. H. (1978) The Mezhirich mammoth-bone houses, U.S. Geological Survey. ISBN B0006WZGIS.

# data[].attributes.attachment_link.title
Межиріцька стоянка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Межиріцька стоянка - пізньопалеолітична стоянка мисливців на мамутів. Розташована в с. Межиріч в Канівській громаді Черкаської області, на мисі, в межиріччі р. Рось та р. Росави, 12 км на захід від р. Дніпро. Палеолітичні культурні рештки пам'ятки залягають на глибині 2,5 - 3,5 м від сучасної земної поверхні.

# data[].attributes.headline
2.	Наскельні розписи печери Ласко 

# data[].attributes.subject
2.	Наскельні розписи печери Ласко 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Печера Ласко — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
3.	Стоунхендж 

# data[].attributes.subject
3.	Стоунхендж 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Стоунгендж — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
4.	Кам'яні істукани о. Пасхи 

# data[].attributes.subject
4.	Кам'яні істукани о. Пасхи 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Моаї — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
5.	Гебеклі-Тепе

# data[].attributes.subject
5.	Гебеклі-Тепе

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Гебеклі-Тепе — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
6.	Єгипетські піраміди і Сфінкс 

# data[].attributes.subject
6.	Єгипетські піраміди і Сфінкс 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Єгипетські піраміди - найбільша архітектурна пам'ятка Стародавнього Єгипту, одне з семи чудес світу. Піраміди - це величезні кам'яні споруди пірамідальної, ступінчатої чи баштоподібної форми, збудовані як гробниці для фараонів Давнього Єгипту. Всього в Єгипті знайдено 118 пірамід (на 2008 рік). За іншими даними кількість пірамід, що збереглися, сягає 238

Єгипетські піраміди-гробниці фараонів розташовані серед пісків мертвої Лівійської пустелі до Фаюмського оазису. Найбільш відомими є три Великі Піраміди поблизу Гізи, на західному берегу Нілу, неподалік від Каїру.

Попередниками пірамід були так звані "мастаби", поховальні будинки, що складались із підземної поховальної камери і прямокутної кам'яної споруди над поверхнею землі.

Перша піраміда - ступінчата піраміда Джосера, побудована приблизно в 2670 року до нашої ери, нагадує кілька поставлених один на одну щораз менших по масштабу плит. Швидше за все, саме таким був задум архітектора цієї піраміди, Імхотепа. Імхотеп розробив спосіб кладки з тесаного каменю. Згодом, єгиптяни глибоко шанували зодчого першої піраміди, і навіть обожествили його. Він вважався сином бога Пта, покровителя мистецтв і ремесел.

Сама піраміда Джосера розташована в Саккарі, неподалік від стародавнього Мемфіса. Її висота становить 62 метри.

Фараон Снофру, батько Хеопса, побудував першу піраміду з рівними стінами - Червону піраміду.

Великими пірамідами називають розташовані в Гізі піраміди фараонів Хеопса (Хуфу), Хефрена і Мікерина. На відміну від піраміди Джосера, ці піраміди мають не ступеневу, а суворо геометричну, пірамідальну форму. Ці піраміди належать до періоду IV династії.

Найбільшою є піраміда Хеопса. Спочатку її висота становила 147 метрів, проте, через те, що нині відсутнє облицювання піраміди, її висота натепер зменшилася на 7,5 метрів. Довжина сторони піраміди - 230 метрів. Піраміда була побудована XXVII столітті до н. е. Припускають, що будівництво тривало 23 роки.

Піраміда складена з 2,3 мільйонів кам'яних блоків, які були підігнані один до одного з неперевершеною точністю. При цьому не використовувався цемент чи інші сполучні речовини. Кожен блок важить 2 тонни. Піраміда є практично монолітним спорудженням - за винятком поховальної камери і провідних до неї коридорів, в піраміді практично немає внутрішнього простору.

З кінцем IV династії будівництво пірамід єгипетськими царями не припинилося, але їх розміри та якість виконання стали набагато меншими. Більшість з них насьогодні нагадують піщані горби.

Піраміди царів V- VI династій зберегли для нас стародавній звід поховальних текстів - так звані Тексти пірамід. Піраміди також будували царі і перехідного періоду (наприклад, Мерикара) і 11 династії (найвідоміша - Аменемхета III).

За конструкцією Єгипетські піраміди можна поділити на два класи:
1) Монолітичні споруди з підігнаних кам'яних блоків (піраміди Хеопса, Джосера та інші найбільші піраміди, що відносять до піку будівництва 4 династії). Ці піраміди мають доволі складну систему коридорів з кількома внутрішніми поховальними камерами. Входи в піраміду розміщувались на висоті кількох десятків метрів над землею. В деяких випадках вони були замасковані, але інколи й спеціально позначались шліфуванням частини плит облицювання.

2) Піраміди з каменю на будівельному розчині (Ранні піраміди та піраміди 6 та наступних династії) збереглись гірше, але також містять систему коридорів та поховальних камер.

На думку Геродота, який першим докладно описав піраміди, на будівництві піраміди Хеопса було зайнято сто тисяч рабів, проте останні дані дозволяють поставити це під сумнів

Швидше за все, піраміди зводили селяни, вільні під час розливів Нілу від польових робіт. Спорудження пірамід було, певне, свого виду трудовою повиною.

За останні 20 років археологами було відроджено поселення, в якому жили будівельники піраміди. Воно було відокремлено від сакральної частини плато, де розташовані великі піраміди, стіною. У селі було дві хлібопекарні, сушильня для риби і навіть броварня.

Зі знайдених в поселенні будівельників написів і малюнків, можна припустити, що робітники працювали в командах, між якими навіть проводилося щось на кшталт "соціалістичного змагання". Кожною командою керував "виконроб".

Знайдені на цвинтарі цього поселення рештки померлих будівельників свідчать про те, що за життя вони займалися важкою фізичною працею.

Попри ці дані, сам спосіб будівництва піраміди досьогодні лишається загадкою. Точно не відомо, наприклад, яким чином піднімалися на піраміду кам'яні блоки. У ході розкопок було виявлено стіни, що можуть бути підпорою для похилої площини, якою на піраміду піднімалися блоки, але оскільки розкопки на цьому місці все ще не завершено, поки що рано робити висновки.

Будівництво пірамід вимагало створення величезної супутньої інфраструктури. Одна тільки Піраміда Хеопса складається з близько 2 млн блоків (сумарно бл. 2,6 млн тонн). Якщо час будівництва піраміди становив 20 років, то в середньому в день монтувалось більше 500 однотонних блоків, які доводилось підіймати на висоту.

Гранітні блоки перекриття камер мають масу десятків тон та були встановлені із зазорами менше 5 мм. Доставка таких вантажів з каменярень вимагала конструювання надзвичайно великих та міцних суден.

Видатний дослідник Давнього Єгипту археолог У. Фліндерс Пітрі, який одним з перших досліджував каменярські промисли єгиптян, дійшов висновку, що вже в ті далекі часи використовувалися прямі й кругові каменерізні пили, а також суцільні й порожнисті свердла, ріжучі кромки яких оснащували уламками особливо твердих каменів. У. Пітрі відмітив, що інструменти єгиптян для роботи з каменем майже не поступалися знаряддям кінця 19 ст., а різання граніту, базальту, діориту межувало з дивом.

В сучасному ХХІ столітті, як і декілька тисячоліть назад, піраміди можливо побудувати методоб спікання підручного піску самої пустелі. Аналіз породи та технологія спікання не дадуть великих відхилень для визначення часу побудови піраміди. П.С. На спікання та утворення скла йде більше температури ніж на спікання піску у каміння.

Піраміда Хеопса була знята у фільмі "Transformers 2".

Лауер Ж.-Ф. Загадки египетских пирамид. М., 1966.(рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Єгипетські піраміди

# data[].attributes.attachment_link.description
Єгипетські піраміди - найбільша архітектурна пам'ятка Стародавнього Єгипту, одне з семи чудес світу. Піраміди - це величезні кам'яні споруди пірамідальної, ступінчатої чи баштоподібної форми, збудовані як гробниці для фараонів Давнього Єгипту. Всього в Єгипті знайдено 118 пірамід (на 2008 рік).

# data[].attributes.headline
7.	Римський Колізей 

# data[].attributes.subject
7.	Римський Колізей 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Колізе́й ( лат. Colosseum; італ. Colosseo) або амфітеа́тр Фла́віїв ( лат. Amphitheatrum Flavium; італ. Anfiteatro Flavio) - амфітеатр, пам'ятка давньоримської архітектури, одна з найграндіозніших та найвідоміших споруд античного світу. Будівництво амфітеатру було розпочато за наказом імператора Веспасіана у 72 році н. е. і завершено у 80 році н. е. вже за правління його сина, Тита. Головним архітектором імовірно був Квінітій Атерій. Розташований в Римі, в низині між Есквілінським, Палатинським та Целійським пагорбами. На момент завершення будівництва був наймісткішим амфітеатром у світі - вміщував до 50 тис. глядачів. Колізей діяв з 80 по 404 роки, переважно як місце гладіаторських боїв, видовищних битв із тваринами та публічних страт.

Одразу по завершенні будівництва споруда дістала назву Амфітеатр Флавіїв ( лат. Amphitheatrum Flavium) на честь династії Флавіїв, представниками якої були імператори Веспасіан і Тит. Під час правління Веспасіана в 72 році н. е. було розпочате будівництво амфітеатру, а в 80 році воно було завершено його сином та наступним імператором, Титом.

Іншу свою назву, Колізей, амфітеатр отримав через розташування поруч з ним величезної статуї Колоса Нерона, яка зображувала колишнього римського імператора Нерона. Пізніше образ Нерона був замінений на образ бога сонця Геліоса ( лат. Colossus soli). Невдовзі статуя була чи то зруйнована внаслідок землетрусу, чи то демонтована під час вестготської навали на Рим у 410 році. Остаточно амфітеатр став йменуватися Колізеєм близько 1000 року н. е.

Подібно до інших римських амфітеатрів, Амфітеатр Флавіїв в плані являє собою еліпс, середина якого зайнята еліптичною ареною, оточена концентричними кільцями глядацьких місць. Від всіх споруд такого роду Колізей відрізняється велетенськими розмірами. Це найграндіозніший античний амфітеатр: довжина його зовнішнього еліпса складає 524 м, велика вісь - 187,77 м, мала вісь - 155,64 м, довжина арени - 85,75 м, її ширина 53,62 м; висота зовнішніх стін - від 48 до 50 м. При таких розмірах він міг вміщати до 50 тис. глядачів: 45 тис. сидячих місць і 5 тис. стоячих.

Амфітеатр Флавіїв побудований з великих брил травертинського каменя, які колись були сполучені між собою залізними зв'язками; для внутрішніх частин використані також місцевий туф і цегла. Дірки, видимі нині в різних місцях стін, - гнізда згаданих зв'язок, зниклих в середні віки, - епоху, в яку залізо дуже цінувалося і всюди розшукувалося. Із зовнішнього боку будівлю представляли три яруси арок. Між арками розташовані півколони, в нижньому ярусі - тосканського, в середньому - іонічного і у верхньому - коринфського стилю. Вцілілі зображення Колізею на стародавніх монетах свідчать, що в прорізах арок середнього і верхнього ярусів стояло по статуї. Над верхнім аркадним ярусом підноситься четвертий вищий поверх, який є суцільною стіною, розчленованою коринфськими пілястрами компартіменти з вікном в середині кожного компартімента. На верхівках великої і малої вісі еліпса знаходилися чотири головні входи у вигляді триаркових брам. Дві з цих брам (на краях малої осі, з боку Еквіллінського і Целієвського пагорбів були призначені для імператора та слугували для урочистих маршів перед початком видовищ, для впускання звірів і для ввезення необхідних машин.

Арена часто обставлялася декораціями. Під нею розташовувалися тунелі, крізь які можна було доставити на арену з допомогою підіймачів декорації, гладіаторів або звірів. Арена могла заливатися водою для проведення "морських" боїв.

Глядачі входили в амфітеатр з-під арок нижнього поверху, помічених цифрами від I (1) до LXXVI (76), і піднімалися до своїх місць по сходах, яких було також 76. Ці місця були розташовані навколо всієї арени у вигляді рядів кам'яних лав, що піднімаються одна над іншою (лат. gradus). Нижній ряд, або подіум (лат. podium), був призначений виключно для імператора, його сімейства, сенаторів і весталок, причому імператор мав особливу лаву, що стояла на вивищеній ділянці (лат. pulvinar). Подіум відділявся від арени парапетом, достатньо високим, аби захистити глядачів від нападу випущених на арену тварин. Далі слідували місця для публіки з трьох ярусів (лат. maeniana), відповідно ярусам фасаду будівлі. В першому ярусі, що містив в собі 20 рядів лав (тепер цілком зруйнованих), сиділи міські можновладці й особи, що належать до стану вершників. Другий ярус, що складався з 16 рядів лав, призначався для звичайних римських громадян. Другий ярус від третього відділяла досить висока стіна. Лави ж третього ярусу були розташовані на крутішій похилій поверхні. Цей конструкторський задум мав на меті дати відвідувачам третього ярусу можливість краще бачити арену і все, що відбувається на ній, попри віддаленість. Глядачі третього ярусу належали до нижчих станів, які складали плебеї та жінки. Раби також допускалися в Колізей як глядачі.

Над найвищим ярусом містився портик, що оперізував весь овал будівлі та примикав однією своєю стороною до його зовнішньої стіни. На його даху, під час видовищ, розташовувалися матроси імператорського флоту, які вишиковувалися для натягування над амфітеатром величезного тенту (лат. velarium) для захисту глядачів від пекучих променів сонця або від негоди. Тент цей прикріплявся за допомогою канатів до щогл, розставлених по верхньому краю стіни. В багатьох місцях зовнішнього карниза ще до цієї пори видно отвори, через які проходили такі щогли, що впиралися своїм нижнім кінцем у висунуті зі стіни камені, тобто кронштейни, що донині уціліли там, де ще зберігся четвертий поверх. Місця для глядачів підпиралися знизу могутньою склепінчастою конструкцією, що містила в собі прохідні коридори (лат. itinera), камери різного призначення і сходів, що вели у верхні яруси.

Два окремих виходи використовувалися гладіаторами. Через один з них під назвою Porta Libitina виносили загиблих, через інший - Porta Sanivivaria - виходили переможці та вцілілі.

Будівництво Колізею розпочато за наказом імператора Веспасіана після його перемог в Юдеї в 72 році н. е. Для будівництва було обрано територію саду й ставка біля Золотого будинку Нерона. В 64 році ця територія була приєднана до приватних володінь імператора після Великої пожежі. Поруч для Нерона звели подовження акведука Аква Клавдія, та встановили статую імператора. За Веспасіана ставок було осушено, будівлі в саду знесено, а сам сад ліквідовано. На його місці викопали фундамент завглибшки 6 м, залитий потім цементом. Іноді припускається, що до будівництва були залучені близько 100 тис. військовополонених з Юдеї, проте не знайдено достовірних свідчень цього. Більшість будівельних матеріалів доставлялися з території Тіволі за 20 км від Риму. Всього знадобилося 100 тис. м ³ травертину. Головним імовірно архітектором був Квінітій Атерій.

На момент смерті Веспасіана в 79 році було завершено три поверхи амфітеатру. Закінчив будівництво в 80 році імператор Тит, син Веспаніана, додавши четвертий поверх. Відкриття Колізею він ознаменував влаштуванням ігор 80-81 року, що тривали сто днів і коштували життя багатьом сотням гладіаторів і 9 тисячам диких звірів. Колізей зображався на монетах сестерціях часів Тита.

Спочатку Колізей називався, за родовим іменем згаданих імператорів, амфітеатром Флавіїв ( лат. Amphitheatrum Flavium), нинішня назва ( лат. Colosseum, Colosaeus, італ. Colosseo) закріпилася за ним згодом, починаючи з VIII століття, і походить або від колосальності його розміру, або від того, що поблизу від нього стояла гігантська статуя, споруджена Нероном на честь самого себе. Довгий час Колізей був для жителів Риму та гостей міста головним місцем розважальних видовищ, таких як бої гладіаторів, цькування диких звірів, морські битви ( навмахії). Проте вже імператор Марк Аврелій вважав криваві бої на арені варварством. Але його син і наступник Коммод особисто брав участь у боях. У 200 році, за Септимія Севера, було припинено жіночі бої в Колізеї.

При імператорові Макріні, в 217 році, цирк сильно постраждав від пожежі, що почалася разом із землетрусом, але був реставрований за наказом Александра Севера. У 248 році імператор Філіпп ще святкував у ньому тисячоліття Рима. До дійства було залучено тисяча гладіаторів і кілька тисяч тварин. Однак, популярність кривавих видовищ у Колізеї поступово падала. В 330 році християнство за сприяння імператора Костянтина Великого стало державною релігією Римської імперії. В 376 році Валентиніан постановив, що християни не повинні ніким примушуватися до гладіаторських боїв.

Гонорій в 405 році заборонив гладіаторські бої як несумісні з духом християнства, та закрив гладіаторську школу з огляду на те, що в 404 році на арені загинув християнський чернець Телемах, який кинувся розбороняти гладіаторів. В 410 році Рим пограбували варвари, а потім Колізей постраждав від землетрусу. Після цього Флавієвий амфітеатр занепав, однак бої з тваринами проводилися в ньому аж до 523 року.

Останні ремонти Колізею за його використання як арени відбувалися в 484/508 роках Децієм Марієм Венанцієм Василієм - уже за часів правління Одоакра, котрий припинив існування Римської імперії. Тоді частину колонади було прибрано, а деякі підземні коридори засипано. За Теодоріха матеріали Колізею почали розбирати на будівництво інших споруд. Мармурове облицювання, туф, травертин і залізо, цегла, - шматками забиралися з Колізею. Руйнуванню амфітеатру посприяв дозвіл Папи Григорія I на перебудову язичницьких храмів у християнські церкви. В 523 році Анцій Максим, сенатор і зять Теодоріха, святкував на арені свій вступ на посаду консула. В той час було прокладено дорогу між Целієвським пагорбом і Колізеєм, а навколишню територію полагоджено.

Поступово коридори під ареною та стоки навколо перестали використовуватися. Під час Готської війни 535-554 років Рим було розграбовано Тотілою. Після того, як він вступив до Риму в 545 році, з Колізею масово вилучалося залізо. Тимчасово Колізей оточувала дерев'яна стіна, а в проходах стояли дерев'яні брами. Приміщення використовувалися для виготовлення вапна та як стайні. Між VI та XIII століттями накопичився шар землі заввишки понад метр, під яким зникли арена й частина сходів. Споруда знову постраждала від землетрусів у 801 та 847 роках. Колізей заріс деревами та, за деякими свідченнями, там навіть поселилися дикі звірі. Занедбанню сприяло значне зменшення населення Риму, що виживало завдяки фермерству.

З XI століття і до 1132 року Колізей слугував фортецею для знатних римських родів, що оскаржували один у одного вплив і владу над співгромадянами, особливо для родин Франджіпані і Аннібальді. Останні, проте, були змушені поступитися Колізеєм імператорові Генріху VII, який подарував його римському сенату і народу. Ще в 1332 році місцева аристократія влаштовувала тут бої биків, проте відтоді почалося систематичне руйнування Колізею.

У 1349 році Колізей постраждав від землетрусу і частина споруди обвалилася. На нього почали дивитися як на джерело будівельного матеріалу, як каменю, так і заліза. В 1381 частину Колізею було подаровано релігійним громадам для відправи Страсної служби з огляду на поширення уявлень, що арена була місцем страти християн. Служби збирали тисячі людей, але в 1539 припинилися через свою дорожнечу, стихійність і протести євреїв.

Папа Римський Павло II брав з нього матеріал для спорудження так званого венеціанського палацу, кардинал П'япіо - палацу канцелярії, Павло III - палаццо Фарнезе. Проте значна частина амфітеатру уціліла, хоча будівля в цілому залишилася спотвореною. В 1485 Леон-Баттіста Альберті видав книгу із замірами Колізею та його описом, виконаним раніше на прохання Миколая V, який мріяв про відбудову Риму в його колишній величі. Сікст V мав намір скористатися підземними приміщеннями для обладнання фабрики. Климент IX планував побудувати на арені церкву, але справа не пішла далі встановлення пам'ятного хреста в 1674.

Після того, як плани низки Римських Пап на використання Колізею не здійснилися, амфітеатр багато років стояв пусткою. Він став лігвом злочинців і сховком для злидарів. У 1700 році Климент XI замурував нижні арки та розмістив у Колізеї фабрику, де із гною виробляли селітру для розташованого неподалік порохового заводу. В 1703 внаслідок землетрусу три арки обвалилися і матеріал було використано для будівництва річкового порту Порто-ді-Ріпетта. Архітектор Карло Фонтана виконав огляд амфітеатру і вивчив його геометричні пропорції. Він розробив план побудови всередині церкви, що так і лишився на папері.

Краще ставлення пап до величного пам'ятника стародавньої архітектури почалося не раніше середини XVIII сторіччя. В 1743 у Колізеї було відбудовано невелику церкву. Першим, хто прийняв амфітеатр під свій захист, був Бенедикт XIV. Він присвятив його в 1749 році як пам'ятне місце Страстям Христовим і християнським мученикам, і заборонив під страхом покарання видобувати там камінь. На арені було встановлено хрест, а навколо позначено Хресну дорогу для обрядової ходи, котра відбувалася щоп'ятниці та щонеділі. Також, Папа відбудував частину арок першого поверху.

Папи, що слідували за Бенедиктом XIV, особливо Пій VII і Лев XII, продовжували піклуватися про збереження уцілілих частин будівлі. Вони підкріпили контрфорсами місця стін, які могли обвалитися, а Пій IX реставрував в ньому деякі з внутрішніх сходів.

Наполеон Бонапарт захопив Рим у 1796. За задумом уповноваженого з питань старожитностей Карло Феа, оприлюдненим у 1804 році, Колізей мав стати частиною археологічного парку в центрі Риму. Він дослідив критично пошкоджені місця, а в 1805 році розпочалися розкопки. Карло Луканджелі виконав дерев'яну масштабну модель-реконструкцію первісного вигляду Колізею, завершену його названим братом Паоло Дальбоно. У 1806 році, після чергового землетрусу, який завдав подальшої шкоди зовнішньому кільцю, проєкт реставрації був остаточно затверджений. Дерев'яна опалубка запобігла обваленню зовнішньої стіни, але виявилося, що зовнішня стіна перебуває у гірших умовах, ніж очікувалося, тому було вирішено побудувати поперечну стіну, щоб зв'язати контрфорс, зовнішню стіну та внутрішню структуру споруди. Також були розкопані ніші навколо подіуму, частини подіуму, вхід у так званий прохід Коммода, частина стічного рову, який оточував амфітеатр, та частина системи каналізації першого поверху. Перший поверх і частину підземних тунелів було також розкопано.

За часів Пія VII було визнано необхідним зміцнити вцілілі частини зовнішнього кільця. Архітектор Рафаель Штерн близько 1820 року побудував для підтримки арок на північному заході, цегляні підпірки. Пізніше, в 1826 році, за Лева XII, архітектор Джузеппе Валадьє збудував похиле продовження зовнішньої стіни, що убезпечувало її від падіння. В 1828 році Антоніо Ніббі вдалося розкопати всі підземні комунікації, а в 1830 році Луїс Джозеф Дак здійснив перше повне обстеження споруди найновішими тогочасними засобами. З 1840-х років з допомогою цегли реставрувалися арки. Потім, у 1852 році, Луїджі Каніна відремонтував друге кільце коридорів та відбудував частину глядацьких сидінь. Упродовж 1846-1853 років були встановлені зв'язки, що скріплюють зовнішнє та внутрішнє кільце стін. У 1870 році Рим став столицею нової італійської держави, роботи з розчищення арени поновилися в 1874 році. Розкопки досягли дна підземель, в ході чого було відшукано уламки та артефакти V і початку VI століть. Попри спротив католицької церкви, Хресну дорогу було усунено. Пізніше виконувалося більше розкопок на північній стороні. Дві навколишні вулиці було переплановано, роботи з прокладення водостоків та газових труб привели до нових відкриттів: вимощеного майдану біля амфітеатру з північної сторони, межових каменів та дороги. В 1895 в амфітеатрі та навколо нього було виявлено 89 поховань IV-VI ст.

Італійська держава здійснила масштабну реставрацію Колізею в 1901-1902 роках, але арена все ще потребувала додаткового розчищення. За фашистського режиму Колізей використовувався для пропаганди, оскільки Муссоліні хотів пов'язати Римську імперію з новою фашистською Італією. В 1933 році Колізей був пристосований для проведення масових зібрань: підлогу частини коридорів заасфальтували, встановили сходи, а частину сидінь неточно реконструювали. В 1930-ті роки пейзаж навколо амфітеатру докорінно змінився: пагорб Велія, що приєднувався до пагорбів Екквілін і Фагутале, був зруйнований, аби прокласти дорогу. Через неї Муссоліні міг би бачити Колізей з балкона Палаццо Венеція. Також, було усунено античний фонтан "Мета суданс", який перекривав прохід під аркою Костянтина, що стоїть неподалік. З іншого боку Колізею було розширено вулицю, а в 1940-х роках побудована підземна залізниця, що пошкодило фундамент споруди.

У 1938-1940 роках розкопки, проведені Луїджі Коццо, розібрав частину нестійкої підземної камінної кладки. В 1939 році було розкопано західну частину підземель. Територію навколо заасфальтували, так що автомобілі змогли їздити навколо, проїжджати всередині коридорів, та під аркою Костянтина. Під час Другої світової війни Колізей став бомбосховищем і складом зброї. З середини XX століття проводилися постійні невеликі ремонти.

У 1978 році відбулася капітальна реставрація деяких арок на північній стороні. Розкопувалися античні стоки навколо та досліджувалися фасади верхнього поверху. Автомобільний рух між Колізеєм та Палатином підпав під заборону. Колізей став найпопулярнішим туристичним місцем у Римі.

У 2000 році Колізей став місцем акцій протесту проти смертної кари. В 2010 році для відвідувачів відкрили підземні тунелі, якими раніше переміщувалися гладіатори та звірі. На території амфітеатру періодично проводяться католицькі дійства.

У 2012 році Колізей було оснащено золотистою підсвіткою з нагоди 10-го Всесвітнього дня міст проти смертної кари, спонсором якого є Спільнота Сант-Еджідіо, релігійна організація, що зосереджується на вирішенні конфліктів та міжконфесійному діалозі. За минулі віки Колізей потемнішав, тож у 2013 році почалося перше в історії повне очищення амфітеатру, призначене повернути його первісний колір. За 2013-2016 роки відновили північний та південний фасади. У 2017 році для екскурсій відкрили два верхніх яруси Колізею.

"Гладіатори", картина Жан-Леона Жерома, 1872 р.

Бої в Колізеї історично пов'язані з етруськими ритуальними поховальними іграми, але виконувалися вже для розваги, та аби продемонстрували багатство й щедрість імператора і дати змогу простим людям побачити свого правителя особисто. Зазвичай імператори були присутні в Колізеї, навіть якщо не полюбляли тамтешні заходи - таким, наприклад, був Марк Аврелій. Тит і Клавдій не цуралися самі звертатися до гладіаторів та глядачів, а імператор Коммод сам виступав на арені як гладіатор.

Одним із пережитків етруської традиції була присутність супровідника, обов'язком якого було добити програного гладіатора ударом у лоб. Цей супровідник носив костюм Харона або Гермеса - міфічних персонажів, які супроводжували померлих у царство Плутона. Витоки кривавих боїв і страт на аренах вбачаються в уявленнях, що духів померлих можна умилостивити пролитою кров'ю. Присутність весталок, верховного понтифіка та божественного імператора також додавали релігійних елементів.

Заходи в Колізеї часто тривали від світанку до ночі, і гладіатори зазвичай запускали дійство процесією колісниць у супроводі труб і навіть гідравлічного органу, а потім спішувалися та об'їжджали арену, вітаючи імператора. Відбувалися заходи в певні дні. Так, за Клавдія вони проводилися до 93 на рік.

Дійства починалися з комедійних або постановочних несмертельних боїв. На них боролися жінки ( гладіатрикс), а також карлики й інваліди, використовуючи дерев'яну зброю. Далі починалися змагання між різними класами гладіаторів, озброєних мечами, тризубцями та іншою холодною зброєю, і між гладіатрикс-лучницями. Слідом відбувалося полювання на тварин гладіаторами-бестіаріями. Тварин найчастіше вбивали на відстані за допомогою списів і стріл. На арену випускалися леви, тигри, ведмеді, слони, леопарди, бегемоти та бики, але траплялись і заходи з беззахисними тваринами, такими як олені, страуси, жирафи та навіть кити. За один день могли гинути сотні або й тисячі тварин.

За часів Доміціана в Колізеї також ставилися драми, де акторами бували засуджені до страти. Так, актора в ролі Геракла могли живцем спалили на похоронному вогнищі, а виконавця ролі розбійника Лавреола - розіп'ясти. Колізей також був місцем для публічних страт під час обіднього затишшя, зокрема вбивства християн. Публічні страти слугували, крім розваги глядачів, демонстрацією римського правосуддя та мали на меті також залякати рабів, які могли повстати.

За деякими підрахунками, за всю майже 400-річну історію боїв на арені Колізею загинуло приблизно 400 тисяч людей.

Колизей = M. Beard, K. Hopkins "The colosseum". - Москва : Эксмо, 2007. - ISBN 978-5-699-23900-9.

Туристична інформація про Колізей у Римі [Архівовано 23 грудня 2021 у Wayback Machine.] (укр)

Heinz Jürgen Beste: Neue Forschungsergebnisse zu einem Aufzugsystem im Untergeschoß des Kolosseums. In: Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts. Römische Abteilung. Nr. 106, 1999, ISSN 0342-1287, S. 249-276.

Filippo Coarelli: Rom. Ein archäologischer Führer. Verlag von Zabern, Mainz 2000, ISBN 3-8053-2685-8, S. 185-194.

Peter Connolly, Hazel Dodge: Die antike Stadt. Könemann, Köln 1998, ISBN 3-8290-1104-0.

Peter Connolly: Colosseum. Arena der Gladiatoren. Stuttgart 2005, ISBN 3-15-010551-X.

Heinz-Joachim Fischer: Rom. Zweieinhalb Jahrtausende Geschichte, Kunst und Kultur der Ewigen Stadt. DuMont Buchverlag, Köln 2001, ISBN 3-7701-5607-2, S. 187-189.

Anton Henze: Kunstführer Rom. Reclam, Stuttgart 1994, ISBN 3-15-010402-5, S. 115-118

Keith Hopkins/Mary Beard (Althistorikerin): Das Kolosseum, Reclam Universalbibliothek, Stuttgart 2010 ISBN 978-3-15-018611-4

Brigitte Hinzen-Bohlen: Rom. Könemann, Köln 2000, ISBN 3-8290-3106-8.

Giuseppe Lugli: Das Flavische Amphitheater. Bardi, Roma 1971.

Fik Meijer: Gladiatoren. Das Spiel auf Leben und Tod. Artemis & Winkler, Düsseldorf 2004, ISBN 3-7608-2303-3.

Sofia Pescarin: Rom. Antike Bauwerke der Ewigen Stadt. K. Müller, Köln 2004, ISBN 3-89893-562-0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Колізей - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Колізе́й ( лат. Colosseum; італ. Colosseo) або амфітеа́тр Фла́віїв ( лат. Amphitheatrum Flavium; італ. Anfiteatro Flavio) - амфітеатр, пам'ятка давньоримської архітектури, одна з найграндіозніших та найвідоміших споруд античного світу. Будівництво амфітеатру було розпочато за наказом імператора Веспасіана у 72 році н. е. і завершено у 80 році н. е.

# data[].attributes.headline
8.	Піраміди мая 

# data[].attributes.subject
8.	Піраміди мая 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Піраміда Кукулькана — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
9.	Місто Херсонес Таврійський 

# data[].attributes.subject
9.	Місто Херсонес Таврійський 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Херсоне́с Таврі́йський (у перекладі з дав.-гр. Χερσόνησος - ἡ χερσόνησος (ге¯ херсо́не¯сос) означає "півострів", за візантійського часу - Херсон, у давньоруських джерелах - Корсунь) - античне і візантійське місто-держава в південно-західній частині Криму (Севастопольська міськрада).

23 червня 2013 року на 37-й сесії Комітету світової спадщини ЮНЕСКО, що проходила у Камбоджі, Херсонес Таврійський і його хора (сільськогосподарська округа) були включені до списку світової спадщини ЮНЕСКО.

Достеменно дата заснування Херсонеса Таврійського не встановлена. Протягом майже всього ХХ ст. загальноприйнятою вважалася дата заснування 422-421 рр. до н. е. греками-дорійцями з Гераклеї Понтійської разом із беотійцями за знаменням Дельфійського оракула як грецький поліс на північному узбережжі Чорного моря і за античної доби став важливим торговельним, ремісничим і політичним центром південно-західного узбережжя Таврики. Херсонес розміщений між Карантинною і Пісочною бухтами в межах сучасного міста Севастополя. Проте найдавніші археологічні знахідки в Херсонесі - уламки чорнофігурної кераміки - датуються рубежем третьої і четвертої чверті VI століттям до н. е., що надало дослідникам аргументів для передатування заснування міста, про що досі точаться дискусії. За свідченням Страбона, поряд з Херсонесом Таврійським розташовувалося інше місто, яке Страбон називає Давній Херсонес, і яке в науковій літературі отримало найменування "Страбонів".

Херсонес Таврійський є одним із найяскравіших прикладів планування міста античного архітектора Гіпподама, в основу якого покладена система поздовжніх і поперечних вулиць, які перетинаються під прямим кутом, утворюючи квартали - інсули.

У другій чверті-середині IV ст. до н. е. за очільництва Агасікла Гераклейський півострів було розмежовано на сільськогосподарські наділи - клери, що належали громадянам полісу, що сформували округу Херсонеса - хору. Клери розділяли поздовжні і поперечні дороги, що перетиналися на місцевості під прямими кутами.

Економічний і політичний розквіт Херсонесу Таврійського за античного часу припадав на IV-II ст. до н. е. Він був демократичною державою, територія якої до ІІІ ст. до н. е. поширилася і на Північно-Західну Таврику, доєднавши Керкінітиду, Калос-Лімен і інші грецькі міста і поселення на Західному узбережжі Таврики. Херсонес мав власний монетний двір. Основою його економіки було землеробство, тваринництво, морські промисли, виноробство, інші ремесла і торгівля.

Історик Сіріск

За весь час існування міста-держави херсонесцям доводилося вести численні війни. У II століття до н. е. Херсонес вів тривалу війну з пізньоскіфською державою Скілура. Була втрачена Керкінітида, зруйнований Калос-Лімен, ворог неодноразово стояв біля воріт міста. Херсонес був змушений звернутися за допомогою до понтійського царя Мітрідата VI Євпатора, який скерував до Криму великий загін на чолі з полководцем Діофантом. Діофант на чолі об'єднаної армії, куди входили херсонеські і понтійські війська, протягом трьох кампаній (у 110- 107 рр. до н. е.) розгромив скіфів, взяв Феодосію, дійшов до Керченського півострова й захопив Пантікапей. Проте Херсонесу не вдалося зберегти свою самостійність: він увійшов до складу держави Мітрідата.

Після смерті Мітрідата VI Євпатора політична карта всього Східного Середземномор'я кардинально змінилася. Вибираючи з двох бід меншу, херсонесці вирішили "стати під тверду руку" Риму як "вільного міста" і позбутися принизливої опіки царів Боспору. Імператор Риму Гай Юлій Цезар прийняв Херсонес під опіку Риму. Однак пізніше, ідучи за своїм улюбленим принципом "розділяй і володарюй", римські імператори то підпорядковували місто своїм союзникам - боспорським царям, то надавали йому "свободу", коли необхідно було стримати амбіції боспорських монархів.

У цитаделі міста, змінюючи і доповнюючи один одного, стояли загони I Італійського, XI Клавдієвого та V Македонського легіонів з провінції Нижня Мьозія (територія сучасної Болгарії), а в херсонеській гавані базувалися кораблі Мізійського Флавієвого флоту. У місті розташовувалась ставка військового трибуна, якому підпорядковувалися сухопутні й морські сили в Криму. Через загрозу вторгнення гунської орди в останній чверті IV ст. римське командування передислокувало у Таврику легіон Balistarii Seniores, що підпорядковувався військовому магістру Сходу, а згодом склав основу херсонеського гарнізону.

Південно-Західна Таврика містить чимало свідчень існування ранньохристиянських громад, одна з яких знаходилась безпосередньо в Херсонесі. На території Херсонеського городища в його центральній частині відкрита крипта із християнським храмом у дворі заможного будинку херсонеситів. Чіткого датування цієї споруди немає, проте, виникнення над нею в часи після офіційного хрещення Херсонеса наземної церкви, вписаної абсидою в абсиду крипти, вказує на існування секти християн ще за часу їх переслідувань. Є три основні версії проникнення християнства в Херсонес (заслання Св. Климента (римська версія), апостольська діяльність Андрія Первозваного (константинопольська версія), місія Св. Василія і послідовників (Житія Св. єпископів Херсонських, єрусалимська версія).

У V столітті християнство стає офіційною релігією. Руйнуються пам'ятки античного мистецтва, театр, храми, їх заміняють християнські церкви, каплиці. У складі Римської держави в IV-V століттях місто вело війни із варварами, серед яких особливо відзначалися гуни. У V ст. н. е. Херсонес підпорядковується Візантії, яка в VI ст. оточує Південно-Західну Таврику вервечкою фортець, паралельно навертаючи в християнство навколишніх варварів, серед яких переважали гото-алани. Херсонес, захищений потужними оборонними стінами, продовжує жити ще тисячоліття.

У V столітті Херсонес увійшов до складу Візантійської імперії. З V до XI століття Херсонес був найбільшим містом на північному березі Чорного моря і важливим центром візантійської культури. З IX століття він став однією з її військово-адміністративних областей (фем) як Херсон. До того часу змінився не тільки зовнішній вигляд середньовічного міста, а і його ім'я: візантійці називали його Херсоном, слов'яни - Корсунем.

581 року Херсонес обложило військо Тюркського каганату, що переправилося через Керченську протоку у Крим 576 року.

Херсонес у руській політиці

Тюрки обкладали візантійський Херсонес 581 року

Після падіння Константинополя і Києва важливість Херсонесу, як складової складної системи торговельних шляхів зникла. Місто починає занепадати. У середині XIV століття, коли торгівлю на Чорному морі монополізували генуезці, Херсонес швидко занепав і був знищений татарами ( 1299 р. - нападом Ногая). Великий князь Литовський Ольгерд розбив кримськотатарське військо в 1363 році поблизу гирла Дніпра та продовжив свій похід у Криму, спустошивши Херсонес і захопивши тут всі цінні церковні предмети. Його наступник Вітовт в 1397 році пішов на Крим, дійшов до Кафи і знову зруйнував Херсонес.

У 1399 році темник Золотої Орди Едигей захоплює і спалює місто. Попри існування на місці Херсонеса-Херсона поселення XV ст., воно вже не мало ані міського характерного попереднього планування, ані традиційності районування. Розкопками найпізніших районів було знайдено кістяки людей, які лежали під стінами споруд на вулицях в нехарактерних для обряду поховання позах, що є одним із основних свідчень про знищення міста, коли загиблих нема кому було ховати. Після цього нищівного удару Херсонесу вже не судилося піднятися. Херсонес був насамперед торговим містом і загинув не лише внаслідок нападів та плюндрування, а й через дедалі більшу конкуренцію з генуезцями і венеційцями, що створили власну мережу фортець - Каламіту, Чембало, Чоргун, Сугдею, Кафу та інші.

Херсонес. Підмурки християнської церкви доби Візантії

Херсонес був класичним грецьким полісом з демократичною системою управління. Вищим органом влади були народні збори всіх вільних громадян чоловічої статі, які досягли повноліття. Народні збори приймали закони і вирішували найважливіші питання. Повсякденним життям міста керували виборні колегії, які здійснювали спостереження за всією діяльністю жителів міста. Історики припускають, що члени ради обиралися на місяць, а її секретар (грамматевс) - на рік. Ім'я царя ( базилевса) було епонімом, тобто його ім'ям називався і датувався рік. Від стародавньої високої посади царя збереглися почесні, але тільки формальні релігійні функції. Для командування військом обиралася колегія стратегів, пізніше їх замінили архонти.

Колегія деміургів охороняла чистоту демократичного ладу. У місті існували народний суд і спеціальні посадові особи - дікасти (судді). Рішення суду приймалися за допомогою голосування остраконами або камінчиками, тобто таємним голосуванням. Державна скарбниця і священні суми перебували у віданні різних осіб, які також обиралися народом, а після закінчення терміну служби звітували перед народними зборами про проведені витрати. Агораноми спостерігали за порядком на ринку, астіноми - за точністю мір ваги та об'єму, імена останніх карбувалися на монетах і ручках амфор.

Як і в інших античних державах, в Херсонесі надавали великого значення фізичному вихованню та навчанню. Тому тут існувала особлива посада гімнасіарха. Всі ці посади були виборними, вибори проводилися або хейротонією (голосування підняттям рук), або за жеребом. До числа найважливіших посадових осіб належали номофілаки - магістрати, характерні виключно для аристократичних та олігархічних держав, де вони мали право накладати покарання, призначати послів тощо. Така риса аристократичного устрою пов'язана із необхідністю бути в постійній військовій готовності, коли представники найзаможніших родин виступають основою збройних сил.

У I столітті до н. е. Херсонес втратив демократичну форму правління, потрапивши в залежність від Римської імперії і довго служив основним форпостом її політики в Північному Причорномор'ї.

Залишки давилень виноробні в Херсонесі

Торгівля Херсонесу була переважно посередницькою. Власне, і постання Херсонеса, як класичного поліса, відбулось після створення Афінського морського союзу. З грецьких міст Малої Азії, островів Егейського моря та материкової Греції ( Гераклея, Синоп, Делос, Родос, Афіни) купці привозили сюди прикраси з дорогоцінних металів, зброю, розмальований чорно-лаковий посуд, оливкову олію, мармур тощо. Частина цих товарів перепродувалася сусідам - скіфам. Значну частку херсонеського експорту становили товари: хліб, худоба, шкіри, хутра, мед, віск, а також раби.

Гераклійський півострів херсонесці перетворили на свою сільськогосподарську зону - так звану хору, де були споруджені укріплення, садиби, розмежовані наділи, зазеленіли виноградники і сади (пор. Поселення Панське). Виноградарство та виноробство склало основу місцевого сільського господарства. У самому місті розвивалися ремесла: гончарне, ковальське, ливарне, будівельне й косторізне. У всі часи жителі Херсонесу були чудовими мореплавцями і рибалками.

Римський протекторат сприяв економічному піднесенню в I-III століттях. Городяни активно зміцнювали міські стіни і вежі, споруджували нові храми, будували терми (лазні), перебудовували амфітеатр, провели декілька гілок водогону. Херсонес вів жваву торгівлю з великими торговельно-ремісничими центрами Чорного і Середземного морів, і насамперед зі своїми традиційними партнерами на південному березі Понту - Гераклеєю, Синопом, Амісою, Амастрією. У Херсонесі періодично поновлювалося карбування золотих монет (див. Монетний двір (Херсонес)). До товарів, що традиційно імпортувалися в місто, додалися витончений скляний та бронзовий посуд, різноманітна червоно-лакова кераміка, прянощі. З міста у великих обсягах вивозилася сільськогосподарська продукція, шкіри, солона і сушена риба, рибні соуси. У цей час рибальство перетворюється на самостійну галузь міського господарства. В ході розкопок виявлено приблизно сотню рибозасолювальних цистерн, місткість деяких з них сягала 30-40 тонн.

Після захоплення Херсону Володимиром, Візантія уклала з Київською Руссю рівноправний союз. Херсону, який служив посередником у торгівлі, цей союз був дуже вигідний. Звідси в Малу Азію і Візантію відправляли продукти сільського господарства і тваринництва; з південних країн у Херсон і далі, на північ, везли зброю, тканини, олію.

У XI-XII століттях спостерігається деяке ослаблення торгово-економічних позицій Херсона. Однак місто ще зберігало своє значення як опорний пункт візантійської військово-політичної присутності в регіоні, що підтверджують знахідки печаток Севастії - вищих чиновників, членів імператорських родин.

Згодом могутність Візантії ослабла, і в XIII столітті торгівля на Чорному морі опинилася в руках італійських (венеційських, а потім генуезьких) купців, які заснували у Криму свої факторії. Торгові шляхи перемістилися до Східного Криму, і це стало однією з причин занепаду економіки Херсонеса.

До середини XV століття життя в Херсонесі остаточно згасло.

Херсонеське городище є залишками античного міста Херсонес Таврійський (за Візантії - Херсон). Виникло місто на мисі між Карантинною і Пісочною бухтами в його північно-східній частині навколо давнього порту, що продовжував функціонувати протягом всієї історії міста. В цій частині було знайдено найдавнішу античну кераміку останньої третини VI ст. до н. е., проте виникнення міста в цей час піддано критиці. Є підстави стверджувати про будівництво фортифікаційних споруд - стін із вежами і в'їздами вже у V ст. до н. е., але збережені будівельні залишки оборонних стін відносяться до ІІ чверті - середини IV ст. до н. е. і пов'язуються із ім'ям і постаттю Агасікла. Початково оборонні споруди відокремлювали землі північно-східного району Херсонеса із портом. На зламі IV ст. до н. е. територія міста збільшується більш ніж удвічі і будується нова фортифікація. В цей час будуються ворота в портовій частині, в ІІІ ст. до н. е. зводиться вежа Зенона - потужна кутова оборонна споруда, що захищала під'їзд до головних воріт в портову частину міста. В римський час близько ІІ ст. н. е. зводиться протейхізма - зовнішня захисна стіна, що утворюючи разом із основною стіною перибол, захищала в'їзд до головних воріт. Також повністю перебудовується припортовий район, там зводиться цитадель із преторієм і митниця зі складами, перебудовується і укріплюється вежа Зенона. Територія міста розширяється до півдня, ймовірно, внаслідок росту кількості населення і потреб нової забудови. Нові оборонні стіни будуються на підвищеній частині неподалік Пісочної бухти на місці еліністичних некрополів. Одна із могил, що потрапила під куртину, була залишена на місці під аркою, що дотепер збереглася у стіні. У візантійський час оборонні споруди Херсона також зазнають кардинальної перебудови, змінюється система в'їздів і оборонних веж. Ця система функціонувала аж до загибелі Херсонеса на зламі XIV ст. від набігу татар.

Попри відсутність будівельних залишків, доволі впевнено можна говорити про традиційне розташування теменоса (храмової ділянки) і агори (головної площі) в місті вже у IV ст. до н. е. - в центральній частині городища. В середні віки ці ділянки були забудовані житловими кварталами.

Система вулиць Херсонеса демонструє класичний приклад античного міста, створеного за Гіподамовим планом: довгі поздовжні вулиці під прямим кутом перетинаються додатковими поперечними. Вулиці ділять міську забудову на квартали-інсули. Квартали забудовуються класичними античними будинками із андроном (внутрішнім двором). У кожному такому будинку було невеличке домашнє святилище. За християнських часів планування міста не змінюється, за винятком появи в кожному кварталі-інсулі невеликої каплиці. Замість зруйнованих античних храмів на теменосі в IV-VI ст. будуються християнські храми в візантійській архітектурній традиції в різних районах міста.

Навколо Херсонеса розташовані його чисельні некрополі - кладовища. За християнських часів деякі з них, де були поховані перші вбиті язичниками християни, отримали статус святих місць. На самому ж городищі також відомі поховання, щоправда, це не було системним явищем. Декілька могил опинилися в межах міста у зв'язку із перебудовою оборонних стін, самі стіни в різних частинах також містять низку нерядових поховань, пов'язаних із видатними людьми міста. Частина ранніх і ранньосередньовічних поховань, знайдених на території городища, пов'язані із його недостатньо жорстким раннім плануванням або якимись процесами, які призвели до відходу від загальноміської традиції виносу некрополів за межі міст.

На Дівочій горі, що розташована упритул до городища Херсонеса, знаходиться одне із ранньохристиянських кладовищ міста. В середньовічних джерелах це місце відоме під назвою "Святі могили". Ймовірно, що там було поховано перших християн-мучеників, убитих місцевими язичниками. Згодом на цьому місці виникає підземна крипта, а потім і наземний храм. Цей ранньохристиянський поховально-поминальний комплекс, а згодом і монастир продовжує функціонувати за панування османів після загибелі Херсонеса-Херсона як обитель Богородиці Влахернської.

На місці городища Херсонеса відомо чимало пам'яток деколонізаційного періоду від кам'яної доби до раннього залізного віку, але всі вони відомі за перевідкладеними у античних і середньовічних шарах знахідками. Спадковості між пам'ятками таврів на місці Херсонеса і виникненням античного міста не простежується.

Пам'ятка розташована за адресою: м. Севастополь, вул. Древня, 1. Заповідна територія городища Херсонеса Таврійського складає 42,6430 га. Заповідна ділянка обмежена з півночі береговою крайкою Чорного моря; зі сходу - береговою крайкою Карантинної бухти; з півдня - територіями військових частин по вул. Древній та Єрошенка; із заходу - територією парку ім. Анни Ахматової (по вул. М. Островського) і береговою крайкою Піщаної бухти.

Географічні координати: широта: 44º 36' 52,25 пн.. - 44º 36' 25,75 пн., довгота: 33º 29' 05,37 сх. - 33º 29' 51,41 сх., центральна точка: 44º 36' 39,38 пн./33º 29' 29,17 сх..

Хора або сільськогосподарська округа античного полісу була основою його функціонування і підмурком демократичного ладу. Вона складалася із приватних наділів, що належали громадянам полісу (причому, саме наявність приватної власності на землю із правом передачі її в спадок було основою виникнення громадянства і набуття прав політа - громадянина полісу), і земель міської громади (громадські землі і священні ділянки).

Хора Херсонеса на Гераклейському півострові, або ближня хора розмежовувалась у два етапи: в І половині IV ст. до н. е. виникає межування в північній частині півострова в безпосередній близькості до бухт уздовж одного із перших античних шляхів - із Херсонеса на березі Карантинної бухти до Страбонова Херсонеса на Маячному півострові. Ця рання північна хора тяжіє до двох поселень: ділянка від Маячного перешийка до Стрілецької бухти - до Страбонова Херсонеса, а ділянка від Стрілецької до Південної бухти до Херсонеса Таврійського. Також виникає межування на півдні Гераклеї, як коротко називають півострів - від мису Виноградний до Балаклавської бухти біля античного поселення Симболон Лімен. На місці розмежованої хори знаходиться чимало поселень кизил-кобинської культури, проте всі вони мали сезонний характер, стаціонарні поселення таврів, що атрибутуються кизил-кобинською культурою, знаходились в долинах річок - Інкерманській, Кара-Кобинській, Балаклавській. Крім того, чимало пам'яток попередніх епох - доби каменю, бронзи, раннього заліза розташовано на клерах Херсонеса.

Близько середини IV ст. до н. е. за правління Агасікла Гераклейський півострів розмежовується повністю цього разу за єдиним планом разом із переплануванням самого Херсонеса Таврійського, ймовірно, об'єднавши навколо себе всі античні поселення Гераклеї. Розмежування відбулося за системою Гіпподама Мілецького. Мережею поздовжних і поперечних доріг і межових стін, що перетиналися під прямими кутами землі було поділено на більш ніж 400 рівних ділянок площею 26,5 га. Кожна із цих ділянок була обмежена проїзними дорогами і поділена в свою чергу межовими кам'яними стінами висотою до 2 м на шість рівних по площі наділів близько 4,5 га кожний. Двоє таких наділів складали клер - частку землі поліса, що розподілялася між його громадянами за жеребом. Наділи також мали і внутрішнє розмежування на поля, плантажі для виноградників і садиби. Таким чином Херсонес здійснив розподіл більш ніж 10 000 га тільки на Гераклейському півострові. Унікальна система межування в Херсонесі Таврійському, майже ідеально відповідна Гіпподамову плану, разом із такою саме системою планування міста Херсонеса і дуже хороше збереження будівельних залишків цього античного поліса із хорою стали основним аргументом для внесення цієї пам'ятки до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО у 2013 р.

Найкраще збереженими для номінування до списку всесвітньої спадщини визнано шість ділянок:

Ділянка хори в Юхариній балці (широта: 44º 33' 25,39 пн. - 44º 32' 23,52 пн., довгота: 33º 27' 31,60 сх. - 33º 28' 49,77 сх., центральна точка: 44º 33' 00,62 пн./33º 28' 11,61 сх.)

Ділянка хори у балці Бермана (широта: 44º 31' 37,48 пн. - 44º 31' 17,10 пн., довгота: 33º 29' 49,25 сх. - 33º 30' 20,46 сх., центральна точка: 44º 31' 25,69 пн./33º 30' 03,16 сх.)

Ділянка хори на Безіменній висоті (широта: 44º 31' 45,47 пн. - 44º 31' 23,22 пн., довгота: 33º 32' 38,11 сх. - 33º 33' 02,83 сх., центральна точка: 44º 31' 34,01 пн./33º 32' 48,39 сх.)

Ділянка хори у Стрілецькій балці (широта: 44º 34' 25,00 пн. - 44º 34' 04,74 пн., довгота: 33º 28' 27,91 сх. - 33º 28' 47,30 сх., центральна точка: 44º 34' 15,48 пн./33º 28' 39,50 сх.)

Ділянка хори на перешийку Маячного півострова (широта: 44º 33' 55,55 пн. - 44º 33' 26,49 пн., довгота: 33º 24' 24,42 сх. - 33º 24' 41,88 сх., центральна точка: 44º 33' 44,38 пн./33º 24' 32,38 сх.)

Ділянка хори на Виноградному мисі (широта: 44º 31' 19,75 пн. - 44º 31' 01,24 пн., довгота: 33º 28' 03,34 сх. - 33º 28' 25,75 сх., центральна точка: 44º 31' 10,44 пн./33º 28' 11,92 сх.)

На зламі IV-III ст. до н. е. коли Херсонеська держава поширила свою владу на Північно-Західну Таврику, забравши до свого складу Керкінітиду, Калос-Лімен, садиби і поселення західного узбережжя Таврики, там також з'являються плантажні стінки розмежування земель на наділи, щоправда, їх площа значно більша за наділи на Гераклеї. Ці землі є дальньою хорою Херсонеса. Крім того, є залишки межових стін на північній стороні м. Севастополь, щоправда, вони досі лишаються мало дослідженими.

На початок весни 2014 року значна частина гераклейської хори - близько ¼ її території - займала багатоповерхова житлова і промислова забудова м. Севастополя. На цій території практично втрачено стародавнє розпланування, однак зберігаються місця розташування декількох античних садиб. Ще близько ¼ території хори перебувало під сучасною садибною забудовою (приватні володіння і садові кооперативи), при цьому багато ділянок цієї забудови зберігають планування і парцеляцію стародавнього розмежування. Нарешті, близько ½ території близької хори Херсонеса залишалося незабудованою і лише частково використовувалося як сільськогосподарські і лісові угіддя. Нині недоторканий ландшафт хори зберігається на площі не менш 2000 га: на космічній зйомці цієї території чітко видні сліди розмежування античної хори. В межах цієї території особливою збереженістю виділялися заповідні ділянки з розташованими на них пам'ятками - залишками стародавніх доріг, межових і плантажних стін, руїнами садиб - що вичерпно характеризують гераклейську хору Херсонеса Таврійського.

Руїни Херсонесу використовувались як будівельний матеріал при створенні Севастополя.

Професор Кембриджу, мандрівник Е. Д. Кларк стверджував після відвідин Херсонесу 1812 року:

руїни Херсонесу були ще тривалі й були ще скрізь навіть двері будов... але як прийшли росіяни, то все було здемольоване. Своїми очима бачив закладання вибухівки під античні храми, розтягування мармурових блоків каменю за наказом зверху.[23]

Базиліка 1935 року
на купюрі "Одна гривня"

Дослідження руїн колишнього Херсонесу розпочато з 1827 р., а систематичні розкопи - з 1876 р. (Р. Ленер, К. Гриневич, Г. Бєлов, П. Якобсон та ін.). При розкопах виявлено залишки фортифікаційних споруд різних будівельних періодів, житлових кварталів, будинків із цистернами для збору дощової води, окремих водозбірних цистерн, терм, господарчих і ремісничих споруд; понад 50 християнських церков, театру (на 3000 осіб) тощо. За мурами міста знаходились некрополі, де також досліджено чимало поховань з багатим інвентарем і влаштуванням.

1892 року на місці городища відкритий Національний заповідник "Херсонес Таврійський".

Портик базиліки 1935 року в Херсонесі увечері після заходу Сонця

Парк буде розміщений на околиці античного міста, де є цікаві археологічні об'єкти античної доби (ділянки античних шляхів, залишки садиб, стародавні винарні, залишки від античних виноградників і садів). За планом, частка ділянок буде лише законсервована, інші будуть музеєфіковані, на вільних, сусідніх ділянках можливе створення макетів садибних будівель з частковою їх ревіталізацією і включенням для туристичного використання.

Створення археологічного парку дасть змогу залучити нові інвестиції в проєкти укріплення берегів, які частково поглинуло море. В археологічному парку планують створити нову експозицію, школу археології. Іде розробка концепції парку на 2010-2018 роки. Перша черга споруд виникне в Юхариній балці. Тут планують створення візит-центру з екскурсійним бюро, з музейною крамницею, з павільйоном інтерактивної експозиції.

Після Анексії Криму Росією висловлювалися побоювання щодо збереження цілісності спадщини музею. 2015 року російською армією була залитий бетоном ділянка давньої садиби на мисі Херсонес.

2021 року російська влада оголосила про наміри капітального розширення комплексу з назвою "Новий Херсонес". Проєкт викликав широку критику суспільства, особливо через використання екскаваторів та заливку бетоном у буферній зоні.

Херсонес Таврійський і його хора був включений до світової спадщини ЮНЕСКО 23 червня 2013 на 37-й сесії Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО у Камбоджі. Рішення про включення було одноголосним. Єдине зауваження стосувалося до величезної православної церкви-новобудови у самому центрі Херсонеського городища, що, на думку деяких археологів, шкодить древньому пам'ятникові.

1. Сорочан, Сергей (5 вересня 2017). Византийский Херсон (вторая половина VI - первая половина X вв.). Том II. Часть I (рос.). Litres. ISBN 978-5-04-073735-2.

2. Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 372. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

3. Херсонес визнали спадщиною ЮНЕСКО 24 (телеканал), 23.06.2013

4. Вус, О. В. (2016). Мобильная группировка римской армии в Таврике в конце iii - v вв. Н. Э. ISSN 2219-8857.

5. Вус, О. В. (2015). Боевая деятельность легиона Balistarii Seniores в Крыму в IV-V вв. (вид. LAUREA I. Античный мир и Средние века: Чтения памяти профессора Владимира Ивановича Кадеева. Материалы). Харьков. с. 74-79. ISBN 978-617-578-222-4.

6. Вус, О.В. (2017). Оборонительные сооружения ранневизантийского Херсона: реконструкция и развитие городской фортификации в iv-vi вв. ISSN 2219-8857. doi:10.24411/2219-8857-2017-00008.

7. Вус, О. В. (2010). Оборонна доктрина Візантії у Північному Причорномор'ї: інженерний захист Таврики та Боспора в кінці IV - на початку VII ст.. Львів: Тріада-Плюс. с. 60-104. ISBN 978-966-486-068-7.

8. Буйских А. В. Херсонес Таврический в VI в. до н.э.: реальность историческая или археологическая? // Античный мир и археология, 2006.

9. Буйских, Алла (2008). Пространственное развитие Херсонеса Таврического в античную эпоху (російською). Симферополь: Материалы по археологии, истории и этнографии Таврии.

10. Кравченко Е. А. Таври і Херсонес // Археологический альманах, 22, 51-71.

11. ↑ Номінація для внесення до Списку всесвітньої спадщини. Стародавнє місто Херсонес Таврійський та його хора (V ст. до н. е. - XIV ст. н. е.). Севастополь, 2011.

12. Kravchenko, E. 2005. Ceramics of Kizil-Koba Culture from the Excavations on Bezymyannaya Hill, Archaeology at Kiev-Mohila Academy, KM Academia, Kiev, р. 116-125.

13. Кравченко, Э. А. 2005. Природная среда и население Западного Крыма до основания античных центров, Херсонес Тавриченский во второй четверти VI - середине I вв. до н.э., Академперіодика, Київ, с. 29-58.

14. Зубар В. М., Буйських А. В., Кравченко Е. А., Русяева М. В. (2005). Херсонес Таврический в третьей четверти VI - середине I в. до н.э. Очерки истории и культуры (російська). Київ: ВД "Академперіодика". с. 628 с. ISBN 966-360-032-2.

15. Николаенко Г. М. Хора Херсонеса Таврического. Земельный кадастр IV-III вв. до н. э. - Севастополь, 1999, 2001

16. Cleere, C., Trelogan, J. and Eve S. Condition recording for the conservation and management of large, open-air sites: a pilot project at Chersonesos (Crimea, Ukraine), In: REPORT ON THE JOINT WORLD HERITAGE CENTRE / ICOMOS REACTIVE MONITORING MISSION TO THE WORLD HERITAGE SITE OF ABU MENA, EGYPT, 18 - 23 NOVEMBER 2012

17. Василь Верига. Нариси з історії України (кінець XVIII - початок ХІХ ст.).- Львів: Світ, 1996.- 448 с.- С. 34. ISBN 5-7773-0359-5

18. Окупанти залили бетоном античну садибу в Херсонесі

19. Миллиарды на "Нью-Херсонес": что Россия хочет построить на территории древнего города - Крим.Реалії. 02 вересня 2021

20. "Новый Херсонес" продолжают заливать бетоном- ForPost, 21 жовтня 2021

21. Херсонес включили до Світової спадщини ЮНЕСКО Українська служба BBC, 23 червня, 2013 p.

В. Зубар. Херсонес Таврійський // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 372-378. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

В. М. Зубарь, А. В. Буйских, Э. А. Кравченко, М. В. Русяева. Херсонес Таврический в третьей четверти VI-середине I вв. до н. э. Очерки истории и культуры, Киев: Академпериодика, 2005.

Вус О. В. Мобильная группировка римской армии в Таврике в конце III-V вв. н. э. // МАИАСП. - 2016. - Вып. 8. - С. 357-376.

Вус О. В. Оборонительные сооружения ранневизантийского Херсона: реконструкция и развитие городской фортификации в IV-VI вв. // МАИАСП. - 2017. - Вып. 9. - С. 203-247.

Вус О. В. Оборонна доктрина Візантії у Північному Причорномор'ї: інженерний захист Таврики та Боспора в кінці IV - на початку VII ст. - Львів: Тріада Плюс, 2010. - 304 с.

Гавриленко О.А. Античні держави Північного Причорномор'я: біля витоків вітчизняного права (кінець VII ст. до н. е. - перша половина VI ст. н. е.). Монографія. - Харків: Парус, 2006. - 352 с.

Г. Белов. Херсонес Таврический. - П., 1948.

Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП "Картографія", Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. - К. : ДНВП "Картографія", 2010. - 112 с.

Е. А. Кравченко. Таври i Херсонес, У: Археологический альманах, Древняя и средневековая Таврика, 22, 2010, 51-71.

Кадеев В. Очерки истории экономики Херсонеса Таврического в І-IV вв. нашей эры. - X., 1970.

Наследие византийского Херсона: [кат. лучших музейн. собр. различных государств: фотоальбом / авт.-сост.: Т. Яшаева и др.] ; Нац. заповедник "Херсонес Таврический", Гос. Эрмитаж, Гос. ист. музей. - Севастополь [и др.]: Телескоп, 2011. - 706, [1] с. : фот., цв. фот. ; 29х23 см. - В вых. дан. также: Остин (США): Ин-т классич. археологии: Ин-т гуманитар. исслед. Паккарда - На авантит.: К 185-летию раскопок Херсонеса Таврического. - Парал. тит. л. укр., англ. - Текст парал. рус., укр., англ. - Библиогр.: с. 678-705. - Указ.: с. 706-707. - 1 000 экз.- ISBN 978-966-1539-22-7. - ISBN 978-0-9748334-2-2 (ИКА Техас. ун-та)

Некрополь Херсонеса Таврійського. Нові сторінки в історії досліджень / О. Рішняк [та ін.] ; [пер. англ. Зайшла Н. О.] = Necropolis of Chersonesos Tauric. New pages in the history of research / O. Rishnyak [et al.]. - Львів: [б. в.], 2012. - 123 с. : іл. - Текст парал. укр., англ. - Бібліогр.: с. 120-122. - ISBN 978-966-2067-13-2

Поселення херсонеської хори Маслини у Північно-Західній Тавриці: [монографія] / В. В. Котенко ; Харків. нац. ун-т ім. В. Н. Каразіна. - Харків: ХНУ ім. В. Н. Каразіна, 2017. - 227, [84] с. : рис. - Дод. тит. арк. англ. - Бібліогр.: с. 213-227. - ISBN 978-966-285-390-2

Пятишева Н. Ювелирные изделия Херсонеса. - Москва, 1956.

Релігійний світогляд населення античного Херсонеса / Т. М. Шевченко ; Нац. акад. наук України, Ін-т археол. - К. : Ін-т археол. НАН України, 2011. - 511 с. : іл. - Рез. англ., рос. - Бібліогр.: с. 400-470. - ISBN 978-966-02-6303-1

Скарби Херсонеса Таврійського = Сокровища Херсонеса Таврического = Treasures of Tauric Chersonesos: [альбом / авт.-упоряд.: М. Алексєєнко та ін. ; фотозйомка: К. Зикова та ін.]. - Київ: Мистецтво, 2014. - 319 с. : кольор. фот. ; 34х23 см. - На авантитулі: До 1025-річчя Хрещення Київської Русі. - Текст та підписи до фот. парал. укр., рос., англ. - ISBN 978-966-577-203-3

Сорочан С. Б. Византийский Херсон (вторая половина VI - первая половина X вв.) Очерки истории и культуры. Ч. 1-2. / Отв. ред. Г. Ю. Ивакин. - Харьков: Майдан, 2005.

Сорочан С. Б. Византийские военные силы в Крыму в VI-VII вв. // Stratum Plus. Время великих миграций. - 2014. - № 6. - С. 113-131.

Сорочан С. Б. Государственное устройство раннесредневекового Херсона и "призраки самоуправления" // Византийский временник. - 2003. - Т. 62. - С. 21-46.

Сорочан С. Б., Зубарь В. М., Марченко Л. В. Жизнь и гибель Херсонеса. - Харьков: Майдан, 2001.

С. Б. Сорочан, М. В. Зубарь, Л. В. Марченко. Херсонес, Херсон, Корсунь. - Київ: Стилос, 2003

Шубарт, Павло. Пізнай свій край, або Україна чудесна// Чорноморські новини, 2007. - № 117-118.

Шестаков С. Очерки по истории Херсонеса в VI-X веках по Р.X. - Москва, 1908

Якобсон А. Средневековый Херсонес XII-XIV вв. - П., 1950

# data[].attributes.attachment_link.title
Херсонес Таврійський - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Херсоне́с Таврі́йський (у перекладі з дав.-гр. Χερσόνησος - ἡ χερσόνησος (ге¯ херсо́не¯сос) означає "півострів", за візантійського часу - Херсон, у давньоруських джерелах - Корсунь) - античне і візантійське місто-держава в південно-західній частині Криму (Севастопольська міськрада). 23 червня 2013 року на 37-й сесії Комітету світової спадщини ЮНЕСКО, що проходила у Камбоджі, Херсонес Таврійський і його хора (сільськогосподарська округа) були включені до списку світової спадщини ЮНЕСКО.

# data[].attributes.headline
10.	Місто Троя 

# data[].attributes.subject
10.	Місто Троя 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Троя — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У Вікіпедії є статті про інші значення цього терміна: Троя (значення).

# data[].attributes.headline
11.	Храмовий комплекс Ангкор-Ват 

# data[].attributes.subject
11.	Храмовий комплекс Ангкор-Ват 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Ангкор-Ват — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
12.	Теракотова армія китайського імператора 

# data[].attributes.subject
12.	Теракотова армія китайського імператора 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Теракотова армія — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
13.	Місто Мохенджо-Даро 

# data[].attributes.subject
13.	Місто Мохенджо-Даро 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мохе́нджо-Да́ро ( урду موئن جودڑو‎, синдхі موئن جو دڙو‎; буквально "пагорб мерців") - місто цивілізації долини Інду, яке виникло близько 2600 року до н. е. Розташоване в Пакистані, у провінції Сінд. Є найдавнішим містом долини Інду і одним з перших міст в історії Південної Азії, сучасником цивілізації Стародавнього Єгипту і Межиріччя.

Місто Мохенджо-Даро виникло близько 2600 року до н. е. і було покинуте десь за дев'ятсот років по тому. Вважається, що за часів розквіту місто було адміністративним центром цивілізації долини Інду і одним з найрозвиненіших міст Південної Азії. Імовірно, його мешканці зазнали винищення під час навали арійців.

"Пагорб мерців" був уперше серйозно досліджений в 1920-х роках експедицією британського археолога Джона Маршалла, який назвав знахідки Мохенджо-Даро "ідентичними" артефактам, виявленим у Хараппі, на 400 км вище за течією Інду (див. "Індська цивілізація").

У попередніх дослідженнях "пагорб мерців" описувався як прикордонна фортеця месопотамської цивілізації, однак спроби ідентифікувати Мохенджо-Даро й інші центри Індської цивілізації зі східними містами-державами, згаданими в шумерських текстах, поки що безуспішні.

Історія вивчення Мохенджо-Даро почалася в польовий сезон 1911-1912 років, коли територію комплексу відвідав індійський громадський діяч і сходознавець Рамакрішна Гопал Бхандаркар. Однак, вважаючи руїни недостатньо давніми, він не виявив до них великого інтересу. Через кілька років до Мохенджо-Даро приїхав співвітчизник Бхандаркара - археолог Рахалдас Банерджі. Досліджуючи в 1919-1920-х роках руїни буддистської ступи, він з подивом виявив сліди куди більш давніх культурних верств.

Мохенджо-Даро виділяється серед інших центрів Індської цивілізації майже ідеальним плануванням, використанням як основного будівельного матеріалу обпаленої цегли, а також наявністю складних іригаційних і культових споруд. Серед інших будівель, звертають на себе увагу зерносховище, "великий басейн" для ритуальних обмивань площею 83 м² і "піднесена" цитадель (можливо, призначалася для захисту від повеней). У Мохенджо-Даро були виявлені чи не перші відомі археологам громадські туалети, а також система міської каналізації. Частина території нижнього міста, де селився простолюд, була згодом затоплена Індом і тому лишається недослідженою.

На відміну від цивілізацій Єгипту та Межиріччя, де залишилися переважно культові споруди та гробниці, у Мохенджо-Даро приділяли багато уваги міській інфраструктурі, яка використовувалася усіма жителями. Також тут використовували бавовну.

До сьогодні збереглися артефакти, що підтверджують використання нафти у Стародавній Індії. На руїнах давньоіндійського міста Мохенджо-Даро був виявлений величезний басейн, побудований у III тис. до н.д., дно і стіни якого були вкриті шаром асфальту.

1979 року світ побачила книга Девіда Девенпорта та Етторе Вінченті "Атомний вибух у 2000 році до нашої ери" ("Atomic Destructionin 2000 BC"). На сторінках книги автори робили твердження про сліди вибуху, схожого на атомний, на руїнах комплексу Мохенджо-Даро. Наводяться спостереження та розрахунки, згідно з якими епіцентр вибуху становив близько 50 метрів. По центру вибуху всі будівлі виявилися зруйнованими, а цегла та каміння оплавленими. Тут же стверджувалося, що головна причина, через яку на території Мохенджо-Даро було знайдено малу кількість людських останків, - той вибух, який миттєво випарував усіх, хто був близьким до епіцентру. Дослідники навіть зібрали якісь "чорні камені" - артефакти, знайдені ними на території стародавнього міста, - і віддали їх до Інституту Мінералогії Римського Університету та до лабораторії Національної ради досліджень в Італії на обстеження. За результатами виявилось, що тектити є розплавленою керамікою. Проводячи паралелі з певними перекладами текстів індійської міфології, Девенпорт та Вінченті дійшли висновку, що Мохенджо-Даро постраждав від "зброї богів" і був, мабуть, знищений невеликою атомною бомбою.

У давньоіндійських епосах дійсно є описи дуже нетривіальних подій. В епосі "Махабхарата" говориться: "Тоді... могутній Пандава... здійснив... найвищий обряд очищення і почав показувати небесну зброю, яку вручили йому боги... Сяючий Каунтея потужними руками пустив у хід одну за одною всю чудову зброю. Щойно він привів у дію зброю небес, Земля подалася під ногами і затремтіла разом з деревами, схвилювалися річки і великий охоронець вод [океан], розкололися скелі. Не дув більше вітер, померкло [світило], що ллє тисячі променів, погас вогонь... Мешканці земних надр у страху вибралися назовні і оточили Пандаву... Обпалені [вогнем небесної] зброї, смиренно склавши долоні і прикриваючи обличчя, вони, тремтячи, молили [про пощаду]".

Девенпорт вивчав руїни Мохенджо-Даро, і дійшов висновку, що, ймовірно, знищення саме цього міста могло бути описане в древніх індійських текстах.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мохенджо-Даро - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мохе́нджо-Да́ро ( урду موئن جودڑو‎, синдхі موئن جو دڙو‎; буквально "пагорб мерців") - місто цивілізації долини Інду, яке виникло близько 2600 року до н. е. Розташоване в Пакистані, у провінції Сінд. Є найдавнішим містом долини Інду і одним з перших міст в історії Південної Азії, сучасником цивілізації Стародавнього Єгипту і Межиріччя.

# data[].attributes.headline
14.	Місто Єрихон 

# data[].attributes.subject
14.	Місто Єрихон 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
у

Єрихон ( івр. יְרִיחוֹ, Yərīḥō, араб. أريحا, ʼArīḥā [ʔaˈriːħaː]) - місто в Палестині, що розташоване на Західному березі річки Йордан, за 10 км на північний захід від Мертвого моря, в оазі. Населення близько 26 948 жителів (2014 р.). Біблійний Єрихон знаходиться приблизно за 1,5 км на північний захід від центру сучасного Єрихону. За допомогою систематичних розкопок в 1930-1936 роках і в 1952-1961 рр. встановлено, що поселення людей на місці біблійного Єрихону з'явилося близько 10 тис. років тому.

Назва міста на івриті Yərīḥō, часто виводиться від ханаанського reaẖ, що означає "запашний" (арабська назва ʼArīḥā має теж таке походження і значення), але існують теорії про походження від ханаанського Yareaẖ ( "місяць") або імені бога місяця Яріха.

Біблія розповідає про частину історії міста Єрихон: Книга Ісуса Навина 6 розділ ( Старий Заповіт), вірш 26 в 6-ому розділі.

Ось як описує Біблія руйнування стін Єрихону під час облоги міста народом Ізраїлю: "Тоді загукали люди і затрубили священники в труби. Як же люд почув, що трублять, тоді загукали всі страшенним криком, і мури міста впали руїною; народ же ринув у город, кожен звідти, де стояв; сим робом опановано місто" (Кн. Ісуса Навина, 6:20).

Майкл Грант (англ. Michael Grant; 21 листопада 1914, Лондон - 4 жовтня 2004,) - британський антикознавець, нумізмат, автор багатьох популярних робіт з античної історії, професор, в своїй книзі "Історія Стародавнього Ізраїлю" повідомляє: "... Взяття Ісусом Єрихона, що обросло масою героїчних легенд, ставилося під сумнів на тій підставі, що, за даними розкопок, на той час там не існувало жодного міста (останнє місто було зруйноване до 1300 р.)...".

Також Майкл Грант повідомляє: "Єрихон був повністю зруйнований землетрусом і більше не відновлювався за 300 років до того часу, як за біблійною казкою до Єрихону підійшли перші євреї, та протрубили в „єрихонські труби", щоб зруйнувати це місто".

Після Шестиденної війни у 1967 році Єрихон перейшов під владу Ізраїлю. Він був першим містом у 1994 році, що згідно з угодою в Осло, перейшло під контроль Палестинської автономії. У період ізраїльської реадміністрації 16 березня 2005 року Єрихон знову повернувся до складу Палестини.[джерело? ]

У 1868 році перші археологічні розкопки поселення проводив Чарльз Уорен.

У 1907-1909 та 1911 роках німецькі вчені Ернст Зелін та Карл Ватцинґер проводили розкопки "Тель Ес-Султану" та "Тулул Ель-Алаїку".

У 1930-1936 роках проводив розкопки Джон Ґерстенґ.

У 1952-1958 роках археологом Кетлін Кеньйон були проведені більш обширні дослідження з використанням сучасніших технологій.

У 1997 році Лоренцо Ніґро та Ніколо Маркеті провели обмежені розкопки. Трохи пізніше у тому ж році доктор Браянт Вуд відвідував історичний пам'ятник, щоб впевнитися у результатах попередньої експедиції.

Тель Ес-Султан

Найперше поселення знаходилося на місці сучасного "Тель Ес-Султану" (або Тель Султану), за декілька кілометрів від безпосереднього центру міста. У перекладі з арабської "тель" означає "насип" - послідовні шари житлових споруд, які засипали по проходженню часу. Засипання житлових споруджень було характерним для давніх поселень Близького Сходу та Анатолії. Єрихон це типове поселення епохи докерамічного неоліту "A" і "B".

Існування Єрихону поділяють на кілька періодів:

Протонеоліт - будування споруд вочевидь почалося тут ще до винаходження землеробства, з кам'яних споруджень натуфійської культури, які з'явилися раніше 9 тисяч років до нашої доби.

8350-7370 роки до н.д.. Іноді називають "султанійським періодом". Поселення займало 40000 м² і було захищено кам'яними мурами, з кам'яною вежею посередині одного з мурів. Це найдавніші з усіх відкритих археологами кам'яних стін. У місті розташовувалися круглі будинки з сирої цегли, поки що без планування вулиць. Жителі (приблизно 400-2000 чоловік) вирощували окультурену пшеницю, ячмінь і боби, та займалися полюванням на диких тварин.

7220-5850 роки до н.е (але дати отримані радіовуглецевим методом вказують на давніші часи). Розширився діапазон окультурених рослин. Можлива доместикація вівці. Культ, що включає поховання людських черепів у глиняних масках, які відтворюють контури обличчя, та у деяких випадках з мушлями в очницях.

Після неоліту "A" поселення на кілька сторіч обезлюдніло, потім у пошкодженій поверхні телю були знайдені спорудження докерамічного неоліту "B". Його архітектура складалася з прямолінійних домів з сирої цегли на кам'яному фундаменті. На поверхні цеглин спеціально лишали заглибини від пальців, щоб краще прилягав з'єднувальний розчин. Зазвичай, групи з кількох кімнат розташовували навколо внутрішнього подвір'я. В них була одна велика кімната (6.5x4 м та 7x3 м) з внутрішнім розділенням, решта маленьких кімнат використовувалася, як сховища для припасів. Підлогу обмазували глиною червоного, кремового, світло-рожевого або білого кольорів.

Інші знахідки

Кремінь: наконечники стріл, зазубрені вкладиші серпів, різці, скребки, та кілька вирізаних сокир. Одновідсотковий обсидіан, цифтлік, та зелений обсидіан з невідомого джерела.

Камінь: ручні млини, зернотертки, кілька сокир з вулканічних порід. Тарілки та чаші, вирізані з вапняку.

Кістка: спатули та свердла.

Стилізовані фігурки людей з гіпсу, майже у натуральну величину.

Фігурки людей та тварин з глини.

Малахітові та черепашкові намиста.

Кінець IV тисячоліття до н.е. Простежується культура другої половини неоліту, і загальний характер знахідок вказує на зв'язок з іншими поселеннями другої половини неоліту у Західній Сирії та Межиріччі. Прямолінійні будинки з сирої цегли та гіпсовими дахами. Присутнє планування вулиць.

Бронзова доба

У біблейській "Книзі Ісуса Навина" (гл.6) надано нарис міста із єдиним муром. Однак гебрейська середньовічна традиція зображує його в оточенні семи мурів, які можливо символізують сім ханаанських народів, які не змогли підкорити місто - на відміну від євреїв (гл. 24:11 у "Книзі Ісуса Навина", інтерпретація відома з твору рабі Еліезера Вормського, Eleazar of Worms, близько 1176-1238).

Перші згадки про сім мурів Єрихону відомі з сирійського християнського літопису VI ст., який стверджує, що місто було побудовано сімома царями, кожний з котрих додавав місту власний мур. Ймовірно, що ця традиція зазнала впливу елліністичного нарису про те, що сім мурів та план лабіринту мала Троя. На зв'язок із останнім мотивом також вказують середньовічні зображення лабіринту-Єрихону у християнській традиції. До гебрейської вони входять у XIII-XV ст., та зникають із вжитку у XIX ст.

Згідно біблейському нарису, падіння Єрихону було спричинене семикратним обходом мурів міста. Гебрейська традиція на згадку цієї події приписує 7 раз обходити синагогу на сьомий день свята Суккот (т.з. "Велика осанна" Hoshana Rabbah). Давню культурну паралель до цієї практики маємо також у мусульманському ритуалі Таваф.

Одна з версій загибелі Єрихону близько 1650 р. до н.е. - падіння метеориту.

Тулул Абу Ель-Алаїк

Поселення, що існувало у елліністичний, ново-заповітний та ісламський періоди, від якого залишилися насипи у "Тулул Ель-Алаїку", за 2 км на заході від сучасного Єрихону. Є припущення, що поселення постійно зазнавало нападів.

Архимандрит Никифор // "Библейская энциклопедія" (иллюстрированная полная популярная), г. Москва 1891 г., с. 327-329 (рос.)

Дорошевич В. М. // "В земле обетованной. Иерихон". - г. Москва: изд. Товарищество И. Д. Сытина, 1900 г. (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Єрихон - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
у Єрихон ( івр. יְרִיחוֹ, Yərīḥō, араб. أريحا, ʼArīḥā [ʔaˈriːħaː]) - місто в Палестині, що розташоване на Західному березі річки Йордан, за 10 км на північний захід від Мертвого моря, в оазі. Населення близько 26 948 жителів (2014 р.). Біблійний Єрихон знаходиться приблизно за 1,5 км на північний захід від центру сучасного Єрихону.

# data[].attributes.headline
15.	Ворота богині Іштар 

# data[].attributes.subject
15.	Ворота богині Іштар 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Брама Іштар — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
16.	Скельне місто Петра 

# data[].attributes.subject
16.	Скельне місто Петра 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пе́тра ( араб. البتراء‎, аль-Батра́; дав.-гр. Πέτρα - скеля) - стародавнє місто та найпопулярніша історична пам'ятка Йорданії. В минулому столиця Ідумеї та Набатейського царства, пізніше - важливе місто Римської імперії. В 1985 році Петра була внесена до переліку Світової спадщини ЮНЕСКО, а в 2007 році була обрана одним з Семи нових чудес світу.

Місто розташоване на території сучасної Йорданії, на висоті понад 900 метрів над рівнем моря і 660 метрів над навколишньою місцевістю, долиною Арави, у вузькому каньйоні Сік. Прохід в долину - через ущелини, розташовані на півночі і на півдні, тоді як зі сходу і заходу скелі прямовисно обриваються, утворюючи природні стіни до 60 метрів у висоту.

Петра розташовувалася на перехресті двох найважливіших торгових шляхів: один сполучав Червоне море з Дамаском, інший - Перську затоку з Газою на узбережжі Середземного моря. Караванам, що відправлялися від Перської затоки, переповнені дорогоцінними прянощами, тижнями доводилося мужньо переносити суворі умови Аравійської пустелі, поки вони не досягали прохолоди вузького каньйону Сик, ведучого в довгождану Петру. Там мандрівники знаходили їжу, дах і прохолодну цілющу воду. За словами римського історика Плінія туристичний бізнес жителів Петри був дуже прибутковим, тому що окрім плати за житло і за корм для верблюдів, були потрібні подарунки для охоронців, сторожів, служителів храму і слуг царя. Але прянощі і пахощі, що продаються в багатих європейських містах, приносили нечуваний прибуток, тому купці не шкодували коштів на такі витрати. Сотні років торгівля приносила Петрі велике багатство. Але коли римляни відкрили морські шляхи на схід, сухопутна торгівля прянощами зійшла нанівець і Петра поступово спорожніла, загубившись в пісках. Багато споруд Петри споруджувалися в різні епохи і при різних господарях міста, в числі яких були ідумеї (18-2 ст. до н. е.), набатеї (2 ст. до н. е. - 106 р. до н. е.), римляни (106-395 рр. н. е.), візантійці і араби. У 12 столітті н. е. ним володіли хрестоносці. Поряд з античним театром тут можна побачити будівлю епохи ідумеїв або набатеїв. Проте, пам'ятників, споруджених після 6 століття н. е. практично немає, бо в ту епоху місто вже втратило своє значення.

В наші дні близько півмільйона туристів приїжджає до Йорданії щороку, щоб подивитися на Петру, будови якої свідчать про її славне минуле. Коли туристи проходять прохолодним каньйоном Сік завдовжки півтора кілометри, за поворотом їм відкривається храм Ель-Хазме, що з арабської перекладається, як "скарбниця" - велична будівля з фасадом, висіченим з величезної скелі. Це одна із споруд першого століття, що найкраще збереглися. Будівлю вінчає величезна урна з каменя, в якій нібито зберігалося золото і коштовні камені, - звідси й походить назва. Каньйон поступово розширюється, і туристи потрапляють в природний амфітеатр, в пісковикових стінах якого безліч печер. Але головне, що впадає в очі, - це видовбані в скелях склепи, в які неодмінно бажають потрапити туристи. Колонада і амфітеатр свідчать про присутність римлян в місті в першому і другому століттях. Сучасні бедуїни, нащадки набатеїв, пропонують стомленим туристам проїхатися на верблюді, продають сувеніри і поять свої стада кіз з міських джерел, води яких угамовують спрагу людей і тварин. Старими мощеними дорогами Петри досі ходять виключно верблюди, коні і осли.

Щорічно рівень дощових опадів в Петрі складає лише близько 15 сантиметрів. Щоб добути воду, місцеві жителі вирубували канали і водоймища прямо в скелях. З часом майже кожна крапля дощу в Петрі і її околицях збиралася і зберігалася. Завдяки воді, яку жителі Петри уміло зберігали, вони могли вирощувати урожаї і розводити верблюдів. До того ж вони змогли побудувати місто - центр торгівлі. Досі вздовж всього каньйону Сик по звивистих кам'яних каналах тече вода.

Навчившись майстерно збирати воду, жителі Петри також оволоділи мистецтвом роботи з каменем. Сама назва "Петра", що означає "скеля", пов'язана з каменем. І Петра, дійсно, була містом з каменя, подібного до неї в Римській імперії не було. Набатеї, які побудували місто, з терпінням висікали будинки, склепи і храми з кам'яних брил. Петра затишно розташувалася серед червоних пісковиків, які відмінно підходять для будівництва, і до першого століття нашої ери в серці пустелі виросло монументальне місто.

Цистерни джинів

Привертають увагу в Петра і так звані Цистерни Джинів, або Djinn Blocs, величезні кам'яні куби у самого входу в ущелину Сік. Всього таких монументальних блоків у Петра і навколо неї знайдено 26. Вони вважаються найдавнішими із споруд Петри і втіленням набатейського бога Душара.

Bedal, Leigh-Ann. 2004. The Petra Pool-Complex: A Hellenistic Paradeisos in the Nabataean Capital. Piscataway, NJ: Gorgias Press. ISBN 1-59333-120-7.

Rosemary Harty, "The Bedouin Tribes of Petra Photographs: 1986-2003" : [2]

Hill, John E. 2004. The Peoples of the West from the Weilue 魏略 by Yu Huan 魚豢: A Third Century Chinese Account Composed between 239 and 265 CE. Draft annotated English translation where Petra is referred to as the Kingdom the mitchells.

Reid, Sara Karz. 2006. The Small Temple. Piscataway, NJ: Gorgias Press. ISBN 1-59333-339-0. Reid explores the nature of the small temple at Petra and concludes it is from the Roman era.

# data[].attributes.attachment_link.title
Петра - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Пе́тра ( араб. البتراء‎, аль-Батра́; дав.-гр. Πέτρα - скеля) - стародавнє місто та найпопулярніша історична пам'ятка Йорданії. В минулому столиця Ідумеї та Набатейського царства, пізніше - важливе місто Римської імперії. В 1985 році Петра була внесена до переліку Світової спадщини ЮНЕСКО, а в 2007 році була обрана одним з Семи нових чудес світу.

# data[].attributes.headline
17.	Місто Мачу-Пікчу 

# data[].attributes.subject
17.	Місто Мачу-Пікчу 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ма́чу-Пі́кчу ( кеч. Machu Pikchu - "стара вершина") - доколумбове місто інків, розташоване в Андах на висоті 2400 метрів на вершині гірського хребта над долиною річки Урубамби в Перу, за 80 км на північний захід від міста Куско.

Мачу Пікчу також називають "місто в небесах", "місто серед хмар", "втраченим містом інків", є символом Імперії інків.

Вважається, що місто було створене як священний гірський притулок великим правителем інків Пачакутеком за сторіччя до завоювання його імперії, тобто приблизно в 1440 році, і функціонувало до 1532 року, коли іспанці вдерлися на територію імперії, після чого місто було залишене його мешканцями. Іспанські конкістадори так і не дісталися до Мачу-Пікчу. Це місто не було зруйноване. Більш ніж на 400 років місто було забуте і перебувало в запустінні, але вже у 1911 році знову отримало всесвітню відомість.

Його виявив американський дослідник з Єльського університету, професор Хайрам Бінґем 24 липня 1911 року. Коли він добрався сюди у супроводі виділеного урядом загону охорони й місцевого хлопчика-провідника, він виявив селян, що жили там. Як вони розповіли йому, вони жили там "вільними, без небажаних візитерів, чиновників, що вербують в армію „добровольців", або збирачів податків".

Місто було в запустінні. Крім того, тут раніше вже побували любителі визначних пам'яток, що залишили свої накреслені вугіллям імена на гранітних стінах. І сам Хайрам Бінґем в ході трьох своїх експедицій вивіз до США близько 5 тис. артефактів.

Відтоді Мачу-Пікчу став важливою туристичною пам'яткою. Територія навколо міста в 1981 році була проголошена історичним заповідником, який в 1983 році був внесений до списку об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО. У 2007 році Мачу-Пікчу вшанований званням Нового чуда світу.

Мачу-Пікчу - типове місто інків[джерело? ], містить центральну площу, королівський палац, храм сонця, які побудовані з багатокутних кам'яних блоків. Місто має дуже чітку структуру. На південному сході розташовано комплекс палацових споруд. Камені, з яких вони складені, оброблені та припасовані надзвичайно ретельно, між ними неможливо навіть просунути лезо безпечної бритви.

Через свої незначні розміри Мачу-Пікчу не може претендувати на роль великого міста - тут не більше 200 споруд. В основному це храми, резиденції, склади, будинки та інші приміщення для суспільних потреб. Переважно вони складені з добре обробленого каменя, плит, що щільно прилягають одне до одного. Вважають, що в ньому і навколо нього проживало до 1200 осіб, які поклонялися там богові Сонця Інті та обробляли сільськогосподарські культури на терасах. Проте немає ні писемних джерел, ні зображень, які дозволяють припустити його призначення.

У західній частині підноситься головний храм з вівтарем для жертвопринесень. Напроти нього житловий квартал, щільно забудований двоповерховими будиночками. Між ними, як в лабіринті, в'ються вузькі вулиці і сходи, що часто приводять у глухий кут або на терасу, що нависає над прірвою.

Американські дослідники Річард Бюргер і Люсі Салазар з Єльського університету, спираючись на матеріали іспанської хроніки XVI століття, висунули припущення, що це була зимова резиденція Пачакутека. У літній період, під час сезону дощів, у місті, ймовірно, залишалося не більше 200 осіб. Пізніше, після краху імперії інків, місто втратило своє значення і жителі покинули його.

У південно-східному краю Мачу-Пікчу інкські каменярі звели дві значні конструкції, які Бінґем вважав за роботу "майстрів-художників", - напівкруглу башту і будову, що примикає до неї.

Схожість цієї башти із закругленою секцією храму Сонця в Куско змусила його дати своїй знахідці таку ж назву. Через те, що сама башта і прилеглі до неї будови дуже схожі на середньовічну фортецю, перуанці пізніше назвали весь цей комплекс Ель-Торреон ("бастіон"), але імовірно, головне його призначення було чисто релігійним. Башта була зведена навколо незачепленого шматка природної скелі, який було обтесано і перетворено на вівтар. Під баштою знаходиться грот. Бінґем припускав, що в ньому знаходились мумії правителів інків, але учені вважають, що він, швидше служив приміщенням для якихось ритуальних дій. Після розкопок і упорядкування його цей комплекс показує нам всю свою красу і точність архітектури, якою він відрізнявся ще чотири сторіччя тому. Сходи перед Будинком принцеси ведуть до башти, звідки трапецієвидне вікно дозволяє оглянути мальовничу долину, яка розкинулася внизу. Це вікно, ймовірно, використовувалося жерцями для спостереження за переміщенням сонця під час зимового сонцестояння.

Священна площа була, як вважають, релігійним центром Мачу-Пікчу. На північному кінці розчищеного майданчика стояла тристінна будівля з білого граніту, "з блоків циклопічних розмірів, вищих за людський зріст.

До західної стіни храму примикає невелике закрите приміщення, назване "Прикрашеною кімнатою", є яскравим свідоцтвом прекрасної майстерності інкських каменярів: два величезні блоки її фундаменту з вирізаними 32 кутами у трьох вимірах, щільно прилягають до сусідніх брил. Можливо, найпривабливішим із усіх споруд у Мачу Пікчу є розташований у східній частині площі "Храм трьох вікон". Ці три вікна, що мають форму трапеції і виходять на схід, мають з боків "сліпі вікна" таких же розмірів, які могли служити нішами. Якщо вірити місцевій історичній хроніці, перший правитель інків наказав побудувати храм на тому місці, де він народився, у Тамбо-Токо, причому в ньому мали бути три вікна, що символізували б собою печери, "будинок його предків по батьківській лінії, від яких він веде своє походження". Бінґем вважав, що тут якраз і знаходиться це місце. На жаль, таке принадне припущення суперечило достовірним свідоцтвам про те, що архітектурний стиль Мачу Пікчу відноситься до пізнього інкського періоду.

Від Священної площі по гранітному схилу з терасами, по довгих сходах ледь можна дістатися до вершини скелі, там лежить великий, вирубаний багатокутний камінь "інтіуатана", або "місце, де прив'язано сонце" (у художньому перекладі "інті" означає "сонце"; "уата" - "прив'язувати"). Бінґем вважав, що тут інки символічно "прив'язували" сонце, щоб воно не тікало від них під час зимового сонцестояння. "Ті жерці, - писав він, - які могли двадцять першого або двадцять другого червня зупинити рух сонця і „прив'язати" його до кам'яного стовпа в одному з храмів, користувалися у інків особливою повагою і шануванням".

Цей елегантний, вирубаний в скелі камінь міг бути і сонячною обсерваторією, де жерці визначали найкращий час для початку сівби або збору урожаю, стежачи за зникненням тіней від сонця під час осіннього і весняного рівнодення. В таких випадках жерці засипали камінь оберемками квітів і трав, зокрема, у час "інті раймі" - в червні і грудні влаштовувалися прекрасні свята Сонця. Жителі Мачу-Пікчу, мабуть, збиралися біля "інтіуатани", де протягом декількох днів проводили релігійні обряди із статуями божеств, співали пісні і молилися.

Дорога з Мачу-Пікчу до Куско - прекрасний зразок мистецтва інкських будівельників. Навіть у сезон дощів вона перебувала у чудовому стані. Вся імперія була охоплена широкою мережею комунікацій, протяжністю приблизно 40000 км. Дороги в державі інків мали перш за все стратегічне значення - по них повинно було проходити військо. Крім того, вони сприяли культурному обміну між усіма областями держави. Завдяки дорогам люди вчилися один у одного майстерності кераміки, ткацтва, обробки металів, архітектури і будівництва.

Інки не знали колеса, і гірські дороги найчастіше були ступінчастими. Ті, що проходили по океанському узбережжю, спеціально обгороджувалися з двох сторін глинобитними стінами, які захищали від сонця, вітру і піщаних зсувів. Якщо на шляху зустрічалася болотиста низина, робили насип. Через річки будували кам'яні і перекидали підвісні канатні мости, які у інків вважалися за священні об'єкти, - того, хто пошкодить міст, чекала смерть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мачу-Пікчу - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ма́чу-Пі́кчу ( кеч. Machu Pikchu - "стара вершина") - доколумбове місто інків, розташоване в Андах на висоті 2400 метрів на вершині гірського хребта над долиною річки Урубамби в Перу, за 80 км на північний захід від міста Куско. Мачу Пікчу також називають "місто в небесах", "місто серед хмар", "втраченим містом інків", є символом Імперії інків.

# data[].attributes.headline
18.	Малюнки пустелі Наска 

# data[].attributes.subject
18.	Малюнки пустелі Наска 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Геогліфи Наски — Вікіпедія

# data[].attributes.headline
19.	Динозавр Трицератопс 

# data[].attributes.subject
19.	Динозавр Трицератопс 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Трицератопс — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
20.	Віллендорфська Венера 

# data[].attributes.subject
20.	Віллендорфська Венера 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Віллендорфська Венера — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У Вікіпедії є статті про інші значення цього терміна: Венера.

# data[].attributes.headline
21.	Парк Какаду 

# data[].attributes.subject
21.	Парк Какаду 

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний парк Какаду - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Національний парк Какаду Kakadu National Park

# data[].attributes.headline
22.	Скіфська пектораль 

# data[].attributes.subject
22.	Скіфська пектораль 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пектораль із Товстої могили - пектораль (нагрудна прикраса) скіфського царя IV століття до н. е.

Вага - 1150 г, діаметр - 30,6 см, зроблена із золота 958 проби. Техніки виготовлення: лиття за втраченою восковою моделлю, карбування, гравіювання, філігрань, паяння, інкрустація кольоровими емалями.

На думку вчених, пектораль була виготовлена ​​грецькими майстрами- торевтами на замовлення скіфської знаті як дипломатичний дар у другій чверті IV століття до н. е. в ювелірних майстернях Афін або Пантікапея.

Пектораль було виявлено о 14 годині 30 хвилин 21 червня 1971 під час археологічних досліджень поховання у кургані скіфського періоду Товста могила поблизу міста Покров Дніпропетровської області. Керівник експедиції - Борис Мозолевський, заступник керівника - Євген Черненко. Археологи виявили у двох поховальних камерах численні золоті прикраси, серед яких була й пектораль. Її, разом із залізним мечем у золотих піхвах, знайшли в короткому коридорі, що сполучав одну з поховальних камер із вхідною ямою.

Скарбниця Національного музею історії України оголосила 21 червня Днем пекторалі.

Золота пектораль з Товстої Могили є неперевершеним шедевром елліно-скіфського мистецтва. Пектораль місяцеподібної форми складається з трьох ярусів, відокремлених один від одного чотирма товстими порожнистими трубками у вигляді перевитого джгута, прикрашених псевдозерню. У верхньому ярусі представлено декілька окремих сцен. Головним сюжетом парадної нагрудної прикраси є центральна сцена верхнього ярусу, де двоє напівроздягнених чоловіків, розтягнувши хутро на руках, готуються до якогось таїнства. Ліворуч і праворуч від основної сцени стоять корови і коні з телятами, а за ними розташовані фігури скіфських слуг, один з яких доїть вівцю, а інший - корову, тримаючи в руках відповідно ліпний горщик і невелику амфору. У нижньому ярусі відображені різноманітні сцени терзання і полювання диких і фантастичних тварин. Середній фриз - фігури птахів серед пагонів аканта і квітів.

Верхній і нижній фризи пекторалі мере́жчаті. Фігурки людей і тварин на них виконані в техніці литва за втраченою восковою моделлю. Це майже круглі скульптурки (плоскі тільки з внутрішнього боку). Середній фриз розміщений на тлі тонкої золотої місяцеподібної пластини, припаяної до двох середніх порожнистих трубок. Об'ємні фігури птахів прикріплені за допомогою штифтів серед квітів, їх пелюстки покриті кольоровою емаллю.

Кінці трубок у верхній частині пекторалі з'єднані плоскими трапецієподібними обоймами з трьома орнаментальними пасками (квіти лотоса і багатопроменеві пальмети, ови і вузенька перевита косичка). До них за допомогою штифтів прикріплені наконечники-застібки у вигляді головок левів і коротких стрічок складної плетінки. Останні з двох сторін вставлені у дві прямокутні обойми. Верхня прикрашена квітами лотоса з багатопроменевими пальметтами, нижня - стрічкою з квітів. До левової пащі припаяні по одному кільцю.

Згідно з інтерпретацією золотої пекторалі з кургану Товста Могила, її стилістики, різних образів і мотивів, а особливо семантики сюжетів, розроблено чимало концепцій і гіпотез.

Зберігається у Музеї історичних коштовностей України у Києві і належить до Історичного фонду дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння України.

Національний банк України у 2003 році викарбував золоту монету "Пектораль" з серії "Духовні скарби України".

1. Черненко Е. В. Оружие из Толстой Могилы // Скифский мир. - К.: Наукова думка, 1975. - С. 152-173

2. Національний музей історії України оголосив 21 червня Днем пекторалі pravda.com.ua 21.06.2022

3. Русяєва М. В. Елліно-скіфське мистецтво IV ст до н. е. (Археологічні пам'ятки торевтики з зображення скіфів) / Автореф. дис. ... Канд. мистецтвознавства. - К., 1998. - 18 с.; Русяєва М. В. Античний світ Північного Причорномор'я. Образотворче та вжиткове мистецтво / / Історія українського мистецтва: У 5 т. / Гол. ред. видання Г.Скріпнік. - К.: АДЕФ-Україна, 2008. - Т. 1: Мистецтво первісної доби та стародавнього світу. - С. 520-524 ISBN 978-966-02-4914-1

4. Мачинский Д. А. Пектораль из Толстой Могилы и великие женские божества Скифии //Культура Востока. Древность и раннее средневековье. - Ленинград: Аврора, 1978. - С. 131-150; Раевский Д. С. Из области скифской космологии (опыт семантической интерпретации пекторали из Толстой Могилы) // ВДИ. - 1978. - № 3. - С. 115-134; Мозолевський Б. М. Товста Могила. - К.: Наукова думка, 1979. - 251 с.; Русяєва М. В. Основний сюжет на пекторалі з Товстої Могили / / Археологія. - 1992. - № 3. - С.34-46; Рудольф В. Большая пектораль из Толстой Могилы: работа "чертомлыцкого мастера" и его школы // Археологические вести. - СПб., 1993. - Вып. 2. - С. 85-90; Балонов Ф. Р. Пектораль из Толстой Могилы как модель мифопоэтического пространства-времени // Элитные курганы степей Евразии. - СПб.: 1994. - С.17-23

Балонов Ф. Р. Пектораль из Толстой Могилы как модель мифопоэтического пространства-времени // Элитные курганы степей Евразии. - СПб.: 1994. - С. 17-23.

Кравченко С. Скифское золото // Наука и жизнь, № 9. - 1971. - С. 10-12

Манцевич А.П. Чертомлыцкая ваза и пектораль из Толстой Могилы // Pulpudeva. - Sofia: Editions de l"Arademi Bulgare des Sciences. - 1976. - Т. 1.

Манцевич А. П. Золотой нагрудник из Толстой Могилы // Thracia Serdicae. - 1980. - Vol. V. - Р. 97-126.

Мачинский Д. А. Пектораль из Толстой Могилы и великие женские божества Скифии //Культура Востока. Древность и раннее средневековье. - Ленинград: Аврора, 1978. - С. 131-150.

Мозолевський Б. М. Синтез скіфо-античної думки. До інтерпретації пекторалі з Товстої Могили // Всесвіт. - 1978. - № 2.

Мозолевський Б. М. Товста Могила. - К.: Наукова думка, 1979. - 251 с.

Мозолевський Б. М. Товста Могила // Мозолевський Б. М. Скіфський степ. - К.: Наукова думка, 1983. - С. 145-184.

Раевський Д. С. Из области скифской космологии (опыт семантической интерпретации пекторали из Толстой Могилы) // ВДИ. - 1978. - № 3. - С. 115-134.

Рудольф В. Большая пектораль из Толстой Могилы: работа "чертомлыцкого мастера" и его школы // Археологические вести. - СПб., 1993. - Вып. 2. - С. 85-90.

Русяєва М. В. Основний сюжет на пекторалі з Товстої Могили // Археологія. - 1992. - № 3. - С.34-46

Русяєва М. В. Елліно-скіфське мистецтво IV ст до н. е. (археологічні пам'ятки торевтики з зображенням скіфів) / Автореф. дис. ... канд. мистецтвознавства. - К., 1998. - 18 с.;

Античний світ Північного Причорномор'я. Образотворче та вжиткове мистецтво // Історія українського мистецтва: У 5 т. / Гол. ред. видання Г.Скрипник. ― К.: АДЕФ-Україна, 2008. ― Т. 1: Мистецтво первісної доби та Стародавнього світу. ― С. 520-524 ISBN 978-966-02-4914-1

Славинський Микола. Пектораль // Віче, № 3, 2006[недоступне посилання з жовтня 2019]

Черненко Е. В. Оружие из Толстой Могилы // Скифский мир. - К.: Наукова думка, 1975. - С. 152-173

Fornasier J. Das Pektorale aus der Tolstaja Mogila - Vergleichende Untersuchungen zur Form und Funktion // Zur graeco-skythischen Kunst. Archaologisches Kolloquium Münster. 24.-26. November 1995. - Münster: Ugarit-Verlag, 1997. - S. 119-146 ISBN3-927120-57-X

Gebauer J. Rankengedanken - zum Pektorale aus der Tolstaja Mogila // Zur graeco-skythischen Kunst. Archäologisches Kolloquium Münster. 24.-26. November 1995. - Münster: Ugarit-Verlag, 1997. - S. 147-160 ISBN 3-927120-57-X

Metzler D. Die politische-religiose Bedeutung des Vlieses auf dem skythischen Pektorale aus der Tolstaja Mogila // Zur graeco-skythischen Kunst. Archaologisches Kolloquium Münster. 24.-26. November 1995. - Münster: Ugarit-Verlag, 1997. - S. 177-195 ISBN 3-927120-57-X

# data[].attributes.attachment_link.title
Пектораль із Товстої Могили - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Пектораль із Товстої могили - пектораль (нагрудна прикраса) скіфського царя IV століття до н. е. Вага - 1150 г, діаметр - 30,6 см, зроблена із золота 958 проби. Техніки виготовлення: лиття за втраченою восковою моделлю, карбування, гравіювання, філігрань, паяння, інкрустація кольоровими емалями.

# data[].attributes.headline
23.	Культура Нок

# data[].attributes.subject
23.	Культура Нок

# data[].attributes.attachment_link.title
Культура Нок - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Особливе місце серед знахідок займають теракотові голови (розміри коливаються від декількох див до натуральної величини) яскраво вираженого африканського типу, що відрізняються гострою, майже гротескною виразністю, енергійним ліпленням узагальнених обсягів, виразним й соковитим моделюванням основних рис особи. Зображення виявляють деяку подібність у стилістиці зі скульптурою йоруба (це дозволяє припускати, що культура Нок була створена пращурами сучасних народів Західного Судану).

# data[].attributes.headline
24.	Дракар вікінгів 

# data[].attributes.subject
24.	Дракар вікінгів 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Кораблі вікінгів — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Кораблі вікінгів — судна унікальної конструкції, які використовували у середньовічній Скандинавії за часів доби вікінгів (VIII—XI ст).