# data[].attributes.attachment_link.title
Presentació 16:9 Projecte treball acadèmic elegant lineal marró i blanc

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this Presentation designed by AGNES TODA BONET.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
curs: literatura catalana (autoformació ioc)

# data[].attributes.attachment_link.description
En aquesta aula trobareu material teòric i pràctic d'aquesta matèria.

# data[].attributes.body
1.       Els ambients socials vistos a través de la protagonista-narradora. La societat catalana i els mons socials i ideològics retratats en la novel·la (barris pobres, burgesia industrial, baixos fons, etc.; catolicisme, sindicalisme, filantropia, etc.).

2.       Explica la progressió vital de la protagonista en relació a conceptes com independència, valors morals, amor i sexe.

3.       Els personatges secundaris en relació amb la protagonista.

# data[].attributes.body
11 d'abril - Tot el llibre llegit!!!!
20 d'abril - Feliçment, jo soc una dona (+ glossari + resum per capítols; cal penjar-ho al Drive)
setmana d'exàmens - Bruixa de dol

# data[].attributes.body
Activitats:
1.      Comenta el plantejament narratiu de Feliçment, jo soc una dona com unes memòries literàries, que creen una altra novel·la dins la novel·la. Delimita els elements reals i històrics dels de ficció i analitza en quina mesura i com s’integren en un tot unitari.

2.      El temps de l’escriptura: Mallorca, relació amb l’editor. El temps narratiu: autobiografia.
3.     Explica el perquè d’aquest títol.

Comentari:
1.     Comenteu el següent fragment de la novel·la Feliçment, jo soc una dona, de Maria Aurèlia Capmany. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a)     La situació del fragment en la novel·la i en l’argument de l’obra

b)     El perquè dels referents literaris de l’obra

c)     El gènere literari i la funció del narrador

[5 punts: 3 punts pel contingut i 2 punts per la capacitat d’argumentació i anàlisi, l’ordenació de les idees i la coherència del discurs]

«Malgrat la incongruència de tots aquests consells, val a dir que en vaig treure unes quantes idees clares que m’han ajudat a orientar aquest escrit. En primer lloc, que ell espera de mi una biografia apassionada prou caòtica per semblar autèntica; d’altra banda, que em calia lligar els meus records amb l’existència de la gent il·lustre que m’ha tocat conèixer i recolzar la meva vida en uns fets que ja són història. Una cosa, en fi, entre Moll Flanders i les memòries de l’Amadeu Hurtado. Per això m’he fet enviar la novel·la de Daniel Defoe, i Quaranta anys d’advocat.»

# data[].attributes.attachment_link.description
Eumolp - alter ego autor (noble, similar a Antígona)

# data[].attributes.body
1. Comenteu el fragment següent d’Antígona, de Salvador Espriu, que correspon al parlament final del Lúcid Conseller, a la tercera part de l’obra. Tingueu en compte, sobretot, aquests aspectes (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) La situació i el sentit del fragment en l’estructura de l’obra.
b) El valor del sacrifici d’Antígona segons el Lúcid Conseller.
c) Les característiques i la funció del Lúcid Conseller.
Ningú no contemplarà la [mort] d’Antígona, quan a la fosca les hores la vagin despullant a poc a poc de la força del seu determini i n’esborrin a la consciència els complexos motius. El seu suplici és, per massa llarg, molt impolític, i convindria a Creont de decretar un notori mitjà d’abreujar-lo, encara que sovint les pitjors crueltats no alteren la nostra indiferència i ens trasbalsa, en canvi, una tonada estúpida. On trobaríem un home complet? El qui és només inteŀligent no és ni tan sols inteŀligent, i la més sòlida raó és ineficaç contra el mal més lleu. Qui sap si els plors dels homes únicament serveixen per mantenir sense mudança l’impassible somriure dels déus. Tot retorna i llisca de seguida i no deixa solc, i què hi ha rera les brillants paraules sinó una cadena de fets buits de sentit? I així amollaria un enfilall de conceptes, però cap d’ells ja no evitaria el suplici d’Antígona, la qual ha estat capaç d’assumir i superar la tragèdia sencera del seu llinatge, incloses les nècies i funestes discòrdies dels seus germans. Notaràs, però, que el seu àmbit mental i emocional no era prou ampli per acceptar el sinistre però indefectible Creont, perquè no varen coŀlocar Antígona en un inaccessible cim, amb els hipotètics déus, sinó, com a tu i com a mi, a nivell de la confusa vida, és a dir, a nivell del sofriment. I com establir i repartir, doncs, amb nítida precisió, des d’aquest movedís nivell comú, responsabilitats i culpes? La responsabilitat, per exemple, del nostre silenci, fill tant del que sé que anomenes la meva distanciada lucidesa com del que permetràs que qualifiqui de temor, el teu temor de desplaure al nou rei. Confessa que ha estat còmode al teu espant d’apuntalar-se en la meva recomanació.

2. Comenteu el següent fragment de la primera part  d’Antígona de Salvador Espriu. Tingueu en compte , especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):
-La situació del fragment en l’argument de l’obra
-El paper dels personatges que apareixen en aquest fragment.
-Caracterització i simbologia del personatge de Creont.
CREONT: Els carros retrunyen entorn de la ciutat, els renills dels cavalls se senten des de l’àgora, les fletxes xiulen per damunt dels murs, els soldats enemics ataquen alhora les set portes.
ETÈOCLES: Correm! Aplegaré tots els homes i sortiré al camp.
CREONT: No, no arrisquis d’un cop la sort de la ciutat. Altrament, el rei estranger ha encarregat a set herois distints l’escomesa contra les set portes, una per cada heroi.
ETÈOCLES: Saps quins ha triat?
CREONT: Assenyalà la primera a un dels seus gendres. Oposa-li un guerrer distingit.
ETÈOCLES: Ben pensat. Acarem set guerrers als campions de l’adversari. Qui escolliries per a aquest portal?
CREONT: Un soldat valent i d’antic llinatge.
ETÈOCLES: Sigui. Qui camina contra la segona porta?
CREONT: Un gegant que jura de cremar la ciutat i de vendre les dones com a esclaves.
ETÈOCLES: Li enfrontaràs un guerrer de la seva mida. Qui ataca el pas de Tramuntana?
CREONT: El príncep dels aliats arcadis.
ETÈOCLES: Evita la profanació de la tomba que es troba allí. Al portal següent?
CREONT: Un capità molt estimat del rei estranger.
ETÈOCLES: Que el nostre predilecte de la seva mateixa jerarquia defensi aquest portal, i un dels teus propis fills el cinquè. Qui han designat per a la sisena porta?
CREONT: Diuen que un conegut endeví.
ETÈOCLES: Si ho és, el destí obliga un home de costums pacífics a acceptar una lluita que sens dubte avorreix. Nomena contra ell algú adequat. El campió enemic de la darrera porta? (CREONT vacil·la lleugerament.) Parla.

3. Comenteu el següent fragment de la primera part  d’Antígona de Salvador Espriu. Tingueu en compte , especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):
a) La situació del fragment en l’argument de l’obra.
b) El paper dels personatges que apareixen en aquest fragment.
c) Caracterització i simbologia del personatge d’Antígona.
EURIGANEIA (anant-se’n amb Euridice): Aquesta ciutat de discòrdies! Dos germans es disputaven la corona, germans de pare i de mare. I tots els nostres varen morir, a causa dels que es disputaven la corona de la ciutat.
(Les dues dones surten.)
ETÈOCLES: Aquesta veu em fa estremir.
ANTÍGONA: Té raó, si no ordeneu la pau. Què volies?
ETÈOCLES: Has vist Polinices?
ANTÍGONA: Sí.
ETÈOCLES: És un crim contra la ciutat.
ANTÍGONA: Què és la vostra guerra?
ETÈOCLES: Has parlat amb el meu enemic.
ANTÍGONA: He parlat amb el meu germà.
ETÈOCLES: Has passat sense dir-me res al camp contrari.
ANTÍGONA: Si t’hagués comunicat el meu propòsit, ho hauries impedit.
ETÈOCLES: Sí! Ara Tebes sabrà que l’has traïda.
ANTÍGONA: Quines grans paraules! Sabrà que he intentat salvar-la.
ETÈOCLES: T’has vist amb Polinices. Què sé jo el que li has revelat? Ja no em puc fiar ni de tu.
(S’asseu amb un gran gest de fatiga.)
ANTÍGONA: Pobre petit germà, rei de Tebes.
ETÈOCLES: Sí, sóc rei, l’únic rei de Tebes. I no vull que em diguis “petit germà”, amb llàstima. (Transició.) Que estic cansat!
ANTÍGONA: Petit germà. (S’atansa somrient i li passa una mà pel cabell.) Recordes?... Et portava a banyar al riu, jo, la germana gran, i sempre temia que, jugant, t’ofeguessis. Ja et barallaves amb Polinices.
ETÈOCLES: Ell en tenia la culpa. Tu, però, l’estimaves més.
ANTÍGONA: He estimat igualment tots dos.
ETÈOCLES: Estimaves més Polinices.
ANTÍGONA: Era el petit, però la mare et preferia. Ell no ho podia sofrir. Em feia pena.
ETÈOCLES: Sí, la mare m’estimava molt. Tenia les mans llargues, suaus...Fa anys que és morta.

# data[].attributes.body
1. El  nucli  d’Antígona,  de  Salvador  Espriu,  és  l’enfrontament  entre  Antígona  i  Creont. Expliqueu la caracterització dels dos personatges en relació amb el conflicte que desencadena la tragèdia

2. Salvador Espriu va incorporar el Lúcid Conseller en la segona versió d’Antígona (1967). Identifiqueu i expliqueu, com a mínim, dues característiques d’aquest personatge tenint en compte el tipus de reflexions que fa, sobretot, en el parlament que tanca la tragèdia.

3. Antígona, de Salvador Espriu, acaba amb un monòleg final del Lúcid Conseller que no té cap relació amb la tradició clàssica del mite. Comenteu-ne el sentit i la intenció.

4. Isabel Graña ha escrit a propòsit d’Antígona, de Salvador Espriu, que «l’acció es desenvolupa al llarg de tres actes amb una tensió que esdevé creixent; presenta el nus inicial, el desenvolupament dels fets i el desenllaç». Partint d’aquesta afirmació, comenteu com es desenvolupa la trama en relació amb l’estructura tripartida de la tragèdia.

5. Expliqueu les motivacions personals i cíviques de l’acte heroic de la protagonista d’Antígona, de Salvador Espriu.

# data[].attributes.headline
13/3/23 - Exercicis per corregir a classe (o sigui que han d'estar fets!!!)

# data[].attributes.subject
13/3/23 - Exercicis per corregir a classe (o sigui que han d'estar fets!!!)

# data[].attributes.body
1. Analitzeu i valoreu raonadament l’afirmació del poeta Salvador Espriu en una entrevista que li va fer Amando Carlos Isasi Angulo: «En Antígona, la primera de les meves obres dramàtiques, s’utilitza el mite de Sòfocles per a plantejar el fet de la Guerra Civil.»

2. El conflicte de l’Antígona, de Salvador Espriu, discorre fonamentalment a l’entorn dels personatges de Creont i Antígona, amb dues visions clarament diferenciades sobre la guerra de Tebes i les conseqüències que va tenir. Expliqueu les característiques morals i polítiques de les posicions enfrontades dels dos personatges i relacioneu-les amb el context històric en què fou escrita l’obra.

3. Expliqueu en quines tragèdies gregues clàssiques es basa Antígona, de Salvador Espriu, i de quina manera l’autor n’adapta la situació bèl·lica, els personatges i el conflicte dramàtic per reflexionar sobre la realitat política espanyola del 1939.

4.  En la seva versió d’Antígona, Salvador Espriu va introduir dos personatges sense precedents en la tradició del mite: Eumolp i el Lúcid Conseller. Identifiqueu-ne les característiques generals i les funcions dins l’obra.

# data[].attributes.headline
Comentari Laura a la ciutat dels sants - selectivitat

# data[].attributes.subject
Comentari Laura a la ciutat dels sants - selectivitat

# data[].attributes.attachment_link.title
Comentari - Laura a la ciutat dels sants

# data[].attributes.headline
Preguntes Laura a la ciutat dels sants - selectivitat

# data[].attributes.subject
Preguntes Laura a la ciutat dels sants - selectivitat

# data[].attributes.attachment_link.title
Preguntes - Laura a la ciutat dels sants

# data[].attributes.body
1. Expliqueu les característiques de la societat de Comarquinal a través dels  personatges secundaris de Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor, feu especial esment en l’oncle Llibori Terra Negra, l’oncle Joanet i la tia Madrona. [2,5 punts]

2. En Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor prenen especial relleu els representants de l’església, entre aquests podem destacar els personatges del canonge Grau i  mossèn Joan Serra, anomenat Ferro Vell. Expliqueu el paper d’aquests personatges en el desenvolupament de la novel·la. [2,5 punts]

1. Comenteu el següent fragment que correspon a la segona part  de Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) La situació del fragment en l’argument de l’obra
b) El perquè de l’estada a les Aulines
c) L’actitud de la Teresa en aquest fragment

[5 punts: 3 punts pel contingut i 2 punts per la capacitat d’argumentació i d’anàlisi, l’ordenació de les idees i la coherència del discurs]

«La Teresa, darrere la finestra, veia anar i venir la Laura, mústiga, reflexiva, aturada mirant les feines de la sega d'un camp proper o, a les tardes, quan seia vora del roure mort, en la contemplació de les suavitats del vespre sobre els horts llunyans.

—Encara pensa en ell! —rumiava en un bruel d’ira sorda. Era inevitable; comprenia que, malgrat els milers de pams que separaven aquell home i aquella dona, el record els unia; que el pensament d’en Pere travessava tots aquells gruixos de muntanyes, potser el mar i tot, per anar a posar-se en aquella figura reclinada a la soca eixuta del roure, per besar-li la galta, després els llavis i després posar-li les mans a sobre…

La Teresa sentia enveja de la felicitat d’aquella dona odiada, la incomparable felicitat d’haver sabut desvetllar l’amor d’en Pere, aquell home impossible d’aconseguir, enyorat tants anys! Qui pogués canviar-se amb la forastera enemiga! Com havia de sentir-se feliç, la Laura, mal no pogués veure mai més l’absent, mal hagués de quedar-se enclotada fins a l’hora de la mort en aquell racó de les Aulines!»

# data[].attributes.body
1. Expliqueu els valors que fan de la ciutat de Comarquinal un espai simbòlic a Laura a la ciutat dels sants, de Miquel Llor. Tingueu en compte el contrast amb altres espais (Barcelona) i com aquests valors s’associen als personatges femenins principals. [2,5 punts]

2. La novel·la Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor juga amb els contrastos i les simetries, no solament en la confecció dels personatges sinó també  de l’espai i dels elements simbòlics. Explica l’antítesi de dos dels personatges principals, Laura i Teresa, dels espais, Barcelona i Comarquinal, i el cromatisme amb què es descriuen, blanc per als primers i fosc/negre per als segons. [2,5 punts]

# data[].attributes.body
1. Comenteu el següent fragment que correspon a la primera part  de Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) Situació del fragment en l’argument de l’obra
b) Actitud de la Teresa
c) Oposició dels personatges Laura i Teresa

[5 punts: 3 punts pel contingut i 2 punts per la capacitat d’argumentació i d’anàlisi, l’ordenació de les idees i la coherència del discurs]

«Tot just és a la part de fora que dubta un segon, i s'ajup a mirar pel forat del pany. Veu la Laura dreta al mig de la cambra, que ha començat a llevar-se el vestit. A la lluna del mirall, sota les irradiacions de la llum, compareix la nuesa rosada de la forastera, dins la lleu guarda de les robes íntimes brodades, talment com la Teresa no hauria pogut sospitar-ne l'existència ni menys que hi hagués cap dona prou escrupulosa per a vestir-s’hi. S’abriga amb les flonjors del barnús tebi, com si sortís del bany, i es contempla al mirall. El somriure li torna al llavi quan fa lluir el brillant de l’anell, a la manera d’una alosa encisada. Es posa la mà al pit, decanta el cap i s’estufa el cabell.

La Teresa ja en té prou. Es redreça, la boca contreta i la mà closa sobre el pit cast que no ha rebut mai el contacte del sol i ben poc de l’aigua. Tot baixant amb cautela l‘escalam al punt en què s’adona de la Filomena, la dida, aturada a baix com qui espia, li diu amb veu dolguda:

- Déu ens guardi d’un ja està fet».

2. Comenteu el següent fragment que correspon a la primera part  de Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) Situació del fragment en l’argument de l’obra
b) El simbolisme de la boira
c) L’analogia de la boira amb la societat de Comarquinal

[5 punts: 3 punts pel contingut i 2 punts per la capacitat d’argumentació i d’anàlisi, l’ordenació de les idees i la coherència del discurs]

«La boira! Va caient, espessa, grisa, negra; abriga la plana tardoral i adormida en la nit. La boira protectora guarda la ciutat estesa al cor del Pla, mentre que els pobles de les rodalies, més elevats de nivell, veuen lluir els estels i un començ de lluna. Però la boira, amb les seves flonjors humides, preserva la ciutat d‟influències estranyes, perquè dormiti recollida en ella mateixa i no se li escapin els bons ni els mals pensaments. Els campanars, malgrat l’aparent deler d’alliberar-se, regalimen oprimits dins la boira subtil com els somriures dels habitants de Comarquinal.... »

# data[].attributes.body
Quan s'acabi la lectura heu de tenir:
-una fitxa de cada personatge: Laura, Tomàs, Teresa, Pere
-una espècie d'arbre genealògic dels diferents personatges.
Com a molt tard m'ho heu d'enviar per correu (toda.agnes@iesjaume1.cat) abans de l'examen.

# data[].attributes.body
Heu de llegir Laura a la ciutat dels Sants fins a la p. 77: "-Déu ens guardi d'un ja està fet."

D'altra banda, podeu anar escrivint 5 paraules amb la corresponent definició i el vostre nom al Moodle.

# data[].attributes.body
1. Enumereu els principals elements, idees o imatges de la secció «Cants» de Visions & Cants, de Joan Maragall, que defineixen una actitud o un pensament vitalistes. Recordeu poemes com «La sardana», «El cant de la senyera», «Cant dels joves», «Cant de maig, cant d’alegria» o «Cant de novembre».

2. Expliqueu l’estructura del llibre Visions & Cants, de Joan Maragall. Identifiqueu els temes i les característiques principals de cada secció, i digueu si hi ha idees o actituds recurrents en tot el llibre (mireu d’exemplificar-les amb poemes concrets).

3. La secció «Cants» de Visions & Cants, de Joan Maragall, es tanca amb «Els tres cants de la guerra». Expliqueu quins fets històrics els motiven i de quina manera s’hi aproxima poèticament Maragall. Tingueu en compte la relació amb els altres «Cants», els elements vitalistes i regeneracionistes i el plantejament de la relació entre Catalunya i Espanya.

4. Descriviu la secció «Visions» del llibre Visions & Cants, de Joan Maragall, fent atenció als personatges, les tradicions d’on provenen, els conflictes que viuen i el sentit del terme visions. Podeu tenir en compte, especialment, «El mal caçador», «El comte Arnau» o «La fi d’en Serrallonga».

5. Tomàs Nofre ha escrit a propòsit de Visions i cants, de Joan Maragall: «Les Visions són cinc poemes que tracten de cinc personatges molt íntimament lligats al món llegendari català: el Mal Caçador, Joan Garí, el comte Arnau, el rei Jaume I i Joan de Serrallonga». Expliqueu la funció del mite i de la llegenda en la primera de les tres seccions en què es divideix el poemari maragallià, i analitzeu les característiques dels herois que protagonitzen els poemes.

6. Diu Joan Lluís Marfany que «les “Visions” no anaven dirigides a l’autoconeixement del poble català, sinó a l’elaboració i legitimació d’una teoria nacionalista». A partir d’aquesta citació, reflexioneu sobre el significat del passat historicollegendari en aquesta secció del llibre i comenteu-ne els elements que justifiquen les paraules de Marfany.

7. Imma Farré diu, a propòsit de l’estructura de Visions i cants: «És una clara seqüència temporal. Són tres estacions que s’inicien en el passat (repàs d’alguns mites i personatges històrics que alhora s’han convertit en llegendes), s’aturen en el presenti, finalment, es projecten cap al futur, amb una proposta d’acció». Comenteu aquesta afirmació i exposeu l’estructura del llibre i la relació que té amb l’objectiu de fixar «una simbologia catalanista», que Farré li atribueix.

8. Comenteu aquest fragment de la tercera part del poema «El comte Arnau», de la secció «Visions», de Visions & Cants, de Joan Maragall. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre): a) La mètrica i les característiques formals. b) L’evolució del diàleg entre els dos personatges. c) Les concepcions vitalistes de Maragall i la interpretació del personatge del comte Arnau en el context de les «Visions».

III

—Treu-te la capa—li demana ella—.

Treu-te la capa, que et veuré més gran.

—Treu-te tu el manto, que et veuré més bella.

—No, que só l’abadessa de Sant Joan.—

Canta una alosa de la part de fora,

per la finestra entra el sol brillant,

el cel és blau i resplendenta l’hora:

el comte i l’abadessa es van mirant.

—Treu-te tu el manto, que et veuré més bella:

sense toca et voldria i sense vel.

—De genolls jo et voldria en la capella:

tan gloriós, faries goig al cel.

—Pro a mi el cel no em fa goig més que si el miro

des de la terra sobre meu obert:

me plau de trobar-lo, quan els ulls hi giro,

buit i silenciós com un desert.

El cel és el repòs de la mirada,

i és el repòs del braç i el pensament;

perxò, ajagut a terra, el cel m’agrada

i m’adormo mirant-lo fixament.

—Altre cel és per mi la tenebrosa

capella on un altar brilla tot sol:

el cos humiliat sobre una llosa,

l’ànima deslliurada aixeca el vol.

I de la terra i d’aquest món s’oblida,

sospirant per la mort que ha de venir.

—En tos llavis gruixuts, de mort al dir,

com hi oneja suament la vida!

[…]

9. El poema «Cant del retorn», de Visions i cants, de Joan Maragall, és el darrer d’«Els tres cants de la guerra». Comenteu-ne aquests aspectes (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) el sentit del poema com a cloenda d’«Els tres cants de la guerra» i com a part de la secció del llibre en la qual s’integra;

b) la solució regeneracionista en relació amb el tema del poema i els esdeveniments històrics a què fa referència;

c) l’anàlisi dels aspectes formals.

Cant del retorn

Tornem de batalles, — venim de la guerra,

i no portem armes, pendons ni clarins;

vençuts en la mar i vençuts en la terra,

som una desferra.

Duem per estela taurons i dofins.

Germans que en la platja plorant espereu,

ploreu, ploreu!

Pel mar se us avança — la host macilenta

que branda amb el brand de la nau que la duu.

Adéu, oh tu, Amèrica, terra furienta!

Som dèbils per tu.

Germans que en la platja plorant espereu,

ploreu, ploreu!

Venim tots de cara — al vent de la costa,

encara que ens mati per fred i per fort,

encara que restin en sense resposta

més d’un crit de mare quan entrem al port.

Germans que en la platja plorant espereu,

ploreu, ploreu!

De tants com ne manquen duem la memòria

de lo que sofriren, — de lo que hem sofert,

de la trista lluita sense fe ni glòria

d’un poble que es perd.

Germans que en la platja plorant espereu,

ploreu, ploreu!

Digueu-nos si encara la pàtria és prou forta

per oir les gestes — que li hem de contar;

digueu-nos, digueu-nos si és viva o si és morta

la llengua amb què l’haurem de fer plorar.

Si encara és ben viu el record d’altres gestes,

si encara les serres que ens han d’enfortir

s’aixequen serenes damunt les tempestes

i bramen llurs boscos al vent ponentí,

germans que en la platja plorant espereu,

no ploreu: rieu, canteu!

1899

10. Comenteu el poema següent, que forma part de Visions i cants, de Joan Maragall. Tingueu en compte, sobretot, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) la contextualització del poema en el llibre i la significació que té dins «Els tres cants de la guerra»;

b) l’anàlisi de la mètrica i la rima;

c) la reflexió sobre la relació entre la guerra i Espanya.

ODA A ESPANYA

Escolta, Espanya, — la veu d’un fill

que et parla en llengua — no castellana:

parlo en la llengua — que m’ha donat

la terra aspra:

en ’questa llengua — pocs t’han parlat;

en l’altra, massa.

T’han parlat massa — dels saguntins

i dels qui per la pàtria moren:

les teves glòries — i els teus records,

records i glòries — només de morts:

has viscut trista.

Jo vull parlar-te — molt altrament.

Per què vessar la sang inútil?

Dins de les venes — vida és la sang,

vida pels d’ara — i pels que vindran:

vessada, és morta.

Massa pensaves — en ton honor

i massa poc en el teu viure:

tràgica duies — a mort els fills,

te satisfeies — d’honres mortals,

i eren tes festes — els funerals,

oh trista Espanya!

Jo he vist els barcos — marxar replens

dels fills que duies — a que morissin:

somrients marxaven — cap a l’atzar;

i tu cantaves — vora del mar

com una folla.

On són els barcos? — On són els fills?

Pregunta-ho al Ponent i a l’ona brava:

tot ho perderes, — no tens ningú.

Espanya, Espanya, — retorna en tu,

arrenca el plor de mare!

Salva’t, oh!, salva’t — de tant de mal;

que el plor et torni fecunda, alegre i viva;

pensa en la vida que tens entorn:

aixeca el front,

somriu als set colors que hi ha en els núvols.

On ets, Espanya? — No et veig enlloc.

No sents la meva veu atronadora?

No entens aquesta llengua — que et parla entre perills?

Has desaprès d’entendre an els teus fills?

Adéu, Espanya!

1898

11. Comenteu el poema «En la mort d’un jove» de la secció «Intermezzo» de Visions & Cants, de Joan Maragall.

Tingueu en compte, sobretot, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) El caràcter de la secció on s’inclou.

b) La forma mètrica i els recursos expressius en relació amb el significat.

c) Els elements que es poden relacionar amb el pensament vitalista de Maragall.

En la mort d’un jove

Te’n vas anar amb aquell ponent dolcíssim…

Caigueres, lluitador, al marxar a la lluita.

Somreies a la força dels teus muscles

i glaties per guerres i corones,

i tot de cop t’has esllanguit per terra

amb els ulls admirats…

Ai, la Mort, i que n’ets d’embellidora!

Aquell teu primer vel, quan el llançares

damunt de l’hèroe en flor, tots somriguérem

sota els plors estroncats, que una serena

va començar a regnar en el pit i el rostre

del moribund. L’alè anava i venia

suaument emperesit, fins que esperàrem…

I no tornà… Llavores esclataven

més alts els plors al cel… Ell ja no hi era…

Pro a fora, al camp, era un ponent dolcíssim…

# data[].attributes.body
Comenteu el fragment del poema El comte Arnau de Joan Maragall: apartats: I-6. (Pàgines 45-52 d'Ed. 62.)

Cal que:

1. Expliqueu la situació del poema narratiu: identifiqueu els dos personatges i el lloc on es produeix l'escena. Recordeu el sant Crist.

2. Descriviu el sentiment amorós del comte, les característiques d'aquest amor. ¿Li correspon Adelaisa? Especifiqueu què vol dir el vers "tu que ets tan vividora" (vers 59, pàg. 47) i "escaurà bé a tes pàl·lides germanes" (vers 67, pàg. 48).

3. Com acaba l'escena: ¿Arnau s'endú o no Adelaisa? Recordeu com acaba aquesta primera part del poema.

4. Diàleg entre el comte Arnau i "les veus de la terra":

- A qui representen? Recordeu que Maragall parteix del folklore.

- Què li recriminen?  Quin tipus de relació s'estableix entre "les veus de la terra" i el comte Arnau descriu?

5. Cal arribar a una conclusió literària:
5.1. Com aquesta relació expressa un tarannà col·lectiu.
5.2. Com es relaciona amb el regeneracionisme i vitalisme que proposa Maragall.

# data[].attributes.body
1. Expliqueu amb les vostres paraules què s'entén per "paraula viva" segons Maragall.

2. Doneu 3 característiques del caràcter d'en Serrallonga ("La fi d'en Serrallonga") que puguin identificar-se amb un col·lectiu a qui es dirigia Maragall, s'hi reconegui i se'n senti orgullós. És a dir: 3 característiques que puguin esdevenir "virtuts" d'un poble. Justifiqueu-les tot reproduint alguns dels versos del poema.

3. Visions & Cants de Joan Maragall és una obra cabdal del modernisme regeneracionista. Definiu què és el "regeneracionisme" i justifiqueu aquesta afirmació amb elements teòrics.

4. Oda a Espanya. Preguntes breus:

4.1. Quina situació política va portar Maragall a escriure l'Oda a Espanya?

4.2. Expliqueu la relació que el poeta pretén establir amb l'Estat espanyol a partir dels versos 31-37.

Les respostes han de ser breus però ben elaborades.

# data[].attributes.body
Exàmens selectivitat - Literatura catalana (examens.cat)

# data[].attributes.attachment_link.title
Exàmens selectivitat - Literatura catalana

# data[].attributes.attachment_link.description
En aquesta web podeu trobar tots els exàmens de les PAU (prova d'accés a la universitat) ordenats per matèries des de l'any 2000.

# data[].attributes.body
BOMBA???¿¿¿

# data[].attributes.attachment_link.title
Screamer Movimiento Naranja para Trollear xD

# data[].attributes.attachment_link.title
Screamer Movimiento Naranja para Trollear xD

# data[].attributes.body
jsdiofsiofihfehgidghfidfshfogdhgjdigjiogwhereijgwhgijweg`jgjgw`gogwjfiqfqojfpogewjgwopgohiwggwowgpwgwug0wgu

# data[].attributes.body
cv hb

# data[].attributes.headline
çççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççç

# data[].attributes.subject
çççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççççç

# data[].attributes.body
1. En Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor, explica els models de dona que desenvolupen els diferents personatges femenins; especialment, els rols assumits per la Laura, la Teresa i la Beatriu. Explica també els referents literaris en la tria dels noms de Laura i Beatriu. [2,5 punts]

2. Entre les influències en l’obra de Miquel Llor, Laura a la ciutat dels sants s’ha destacat la psicoanàlisi de Sigmund Freud sobretot pel que fa al tractament de la sexualitat. Explica com els personatges d’en Tomàs i en Pere representarien el que en termes freudians és una “sexualitat degradada”; la Teresa, una “sexualitat reprimida” i mossèn Ferro Vell, una “sexualitat sublimada”. [2,5 punts]

1. Comenteu el següent fragment de Laura a la ciutat dels sants de Miquel Llor que correspon a la segona part de la novel·la. Tingueu en compte, especialment, els aspectes següents (no cal tractar-los separadament ni en el mateix ordre):

a) La situació del fragment en l’argument de l’obra.

b) El personatge de la Teresa i les seves experiències amoroses. Ho podeu relacionar amb el concepte freudià de “sexualitat reprimida” .

c) El significat de  l’acció de la Teresa en acostar-se a la boca la copa on ha begut en Pere.

[5 punts: 3 punts pel contingut i 2 punts per la capacitat d’argumentació i d’anàlisi, l’ordenació de les idees i la coherència del discurs]

«Cada endemà de la Teresa és haver de tornar a veure el sol, la boira o la pluja, totes aquelles coses inútils fins al moment que en Pere arriba. Aleshores ella sent la pressió de la gran mà de l’home que se li posa a l’espatlla, com un amic. Se n’estremeix; fins el cor sembla que vulgui aturar-se-li. I l’afalac d’aquella veu sonora, plena, afectuosa, que només diu paraules adorables!, i els llavis, que es posen amb suavitat al cantell de la copa, com si la besessin...

I avui que en Pere se n’ha anat tan d’hora, la Teresa va i recull la safata i la copa on en Pere ha begut, i en el fons de la qual reposa una breu lluna daurada del vi més antic del celler. Encara perdura el senyal de la boca al voraviu del cristall. I la Teresa, moguda per una voluntat que dormita sota la voluntat aparent, se l’acosta als llavis, els aplica al senyal, profundament, terriblement. Un breu cruixit sec; un bocí de vidre entre les dents; el llavi sagna.»