# data[].attributes.attachment_link.description
No em preguntis, amor, per què t'estimo, 10 - si no trobo raons. Però podria 10 - dir-te del rossinyol la meravella 10 - i el batec de la sang, ni la segura 10 - dolcesa de l'arrel dins de la terra, 10 - ni aquest plorar suau de les estrelles? 10 - És que sabries, cert, l'ardent

# data[].attributes.body
No em preguntis, amor, perquè t'estimo,   10
si no trobo raons. Però podria                 10
dir-te del rossinyol la meravella           10
i el batec de la sang, ni la segura              10
dolcesa de l'arrel dins de la terra,                 10
ni aquest plorar suau de les estrelles?          10
És que sabries, cert, l'ardent misteri        10
d'unes ales signant l'atzur en calma.               10
o el fluir de la font, o de la branca                   10
aquest respir beat quan l'aire passa?...          10
No em preguntis, amor, per què t'estimo,       10
si et tenia dins meu i ni sabria                   10
ja veure't com a tu, perquè respires                   10
dintre del meu respir, si dels meus somnis      10
ets l'únic somni viu que no podria                      10
arrabassar la Mort...     6

# data[].attributes.body
L’autora d’aquest poema és la Rosa Leveroni (Barcelona, 1910-1985). Als 15 anys va publicar els seus primers versos a la revista Patufet i als 19 anys va entrar a l’escola de bibliotecàries, on té com a professor a Carles Riba. Està llicenciada en filosofía i lletres a la universitat de Barcelona. Durant la postguerra va desenvolupar una tasca important en la repesa de la cultura i llengua catalanes. és de l’edat contemporània. Té una poesia catalana de postguerra, ja que és des del 1939 fins al 1970.

# data[].attributes.body
El tema principal és la intensitat de l’amor que sent per l’home estimat, en el qual l’autora mostra la seva incapacitat per donar-li raons per l’amor que sent cap al seu estimat. A la primera part del poema el jo poètic no es pot argumentar perquè estima al seu estimat, però no troba raons. A la segona part intenta relacionar elements de la natura i de la terra que tampoc tenen explicació amb els seus sentiments que ella té i que alhora tampoc és capaç d’explicar. Ho transmet per mitjà de preguntes retòriques, que tampoc tenen resposta i, a la tercera part, segueix expressant la seva incapacitat per mostrar el que sent, però l’amor que sent per ell, mai morirá.

# data[].attributes.body
Pel que fa a l’estructura interna  podem destacar algunes figures retòriques. Principalment tot el poema és una inflexió en la qual el parlant es dirigeix directament a una persona (“amor”); aquesta tècnica literària la coneixem amb el nom d’apòstrofe. Entre el primer vers i el vers 11 hi ha una anàfora, és a dir, la repetició de paraules “No em preguntis, amor, per què t’estimo” en ambdós enunciats. Tot seguit, entre el versos 2 i 10 es produeixen dos interrogacions retòriques que són informacions en forma de pregunta les quals s’obliga una resposta. Durant la primera pregunta retòrica, entre els versos 4 i 6, podem destacar polisíndeton amb la repetició innecessària del nexe “ni”. També es produeix polisíndeton en el vers 9 però amb la repetició del nexe “o”. En els versos 14 i 15 hi ha una figura etimològica o derivació degut a que es repeteix l’arrel d’una mateixa paraula però ambdós mantenen un significat lèxic diferent; és el cas de les paraules “respires” i “respir”. També podem localitzar una antítesis entre els dos últims versos amb els termes “viu” i “Mort” produint una contraposició d’idees. En el poema hi ha algunes personificacions, és a dir, l’atribució de característiques humanes a essers o entitats abstractes com en el vers 6 en el qual l’autora diu “aquest plorar suau de les estrelles”, en el vers 8 amb “ d’unes ales signant l’atzur en calma” o en l’últim vers en el que Leveroni personifica la mort escrivint-la en majúscula com si fos un nom propi.
El seu codi es l'experimentació ja que utilitza recursos expressius amb què treballa la poeta

# data[].attributes.body
Rosa Leveroni

# data[].attributes.body
És una sola estrofa de setze versos

Té versos decasíl·labs(art major) exepte l’últim que és heptasíl·lab (art menor)

Són poemes blans perquè no tenen rima però tenen regularitat rítmica

Té una rima assonant generalment femenina, en exepció de la tornada.
És de tipologia narrativa

# data[].attributes.body
La intenció d'aquest poema és lírica, ja que expressa de manera intimista el món intern.
El to, és greu i malenconiós ja que expressa preocupació, reflexió transcendent i solemnitat i també manifesta tristesa, pessimisme i nostàlgia.

# data[].attributes.body
És el públic lector