# data[].attributes.attachment_caption
Цікаві факти

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Нова українська школа | Веб-ресурс НУШ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Два правила для вчителів: не видавати письменників за святих, небожителів або геніїв і не розповідати про них піднесеним урочистим тоном. Учні добре відчувають фальш. Натомість, треба розказувати те, в чому впевнений, говорити про письменників людською мовою - як про своїх родичів чи друзів. Так вважає Богдан Тихолоз, дослідник-франкознавець, кандидат філологічних наук, директор Дому Франка, доцент факультету журналістики ЛНУ ім. Івана Франка. Він розповів "Новій українській школі" 44 факти про життя Франка - зокрема, про те, що Франко понад усе любив рибалити, як запізнився на своє весілля, як мусив жити на зйомних квартирах у Львові і був першим феміністом-чоловіком. Далі - пряма мова.
ПРО ДИТИНСТВО І ВЗАЄМИНИ З БАТЬКАМИ

1. Перша дружина батька Івана, Якова, померла. Після її смерті він швидко одружився з іншою, на 30 років молодшою дівчиною зі шляхетського роду Кульчицьких. Коли Іван Франко народився, його батьку було 50 або за 50 років.

2. Іван Франко був незвичайною, непосидючою й допитливою дитиною. Постійно бігав луками й лісами. Казав про себе, що він - лісова душа, розмовляв із деревами, грибами, тваринами. У лісі бубонів щось собі під ніс - і цим лякав людей. Окрім того, він був сільською дитиною: навчився допомагати по господарству, рибалити, збирати гриби. Любив читати, почав заробляти ще зі школи, коли за гроші допомагав однокласникам у навчанні.

3. Батько мав життєве кредо: "З людьми і для людей". Він був ковалем, і кузня слугувала не тільки ремісничим цехом, а й сільським клубом, де люди спілкувалися. Франко слухав там як реальні історії, так і казки.

4. Яків робив великі ставки на освіту сина, інвестував у нього. Тому віддав його навчатися до сусіднього села, де була краща школа, а потім - до гімназії в Дрогобичі. Він тішився його успіхам. Поет згадує, як батька запросили на іспит, на якому нагороджували найуспішніших учнів. Він голосно заплакав, коли почув першим ім'я свого сина.

5. Мати - лірична натура. Вона любила співати. Пізніше Франко записував народні пісні, що, мабуть, було пов'язано саме зі спогадами про матір.

6. Колись був звичай називати дитину "домашнім" іменем, аби вберегти її від злих духів. Так, Франка кликали "малим Мироном" приблизно до 5 років. Згодом це був улюблений псевдонім Франка: Myron***, Мирон Сторож, Мирон Ковалишин, Мирон***, Myron, Miron.

7. Обоє батьків рано померли. Коли Іван був 9-річним хлопцем, він втратив батька. Мати швидко вийшла заміж за Гриня Гаврилика, бо мала велике господарство - треба була допомога. Гриня згодом став війтом села Нагуєвичі - був чоловіком статусним, порядним, добрим господарем. Водночас, він допомагав Івану здобувати освіту. Саме він утримував Івана у Львові. Франко завжди згадував про вітчима з повагою.

Згодом від пропасниці померла мати. Франко тоді навчався в гімназії, йому було 16. Він згадує, що коли довідався, що мати помирає, то біг до неї з Дрогобича до Нагуєвичів.

ПРО КОХАННЯ І ШЛЮБ

Франко любив не раз. Не треба думати, що з кожною жінкою хотів йти до шлюбу. Він писав, що любов у нього здебільшого була паперова. Це означає, що вона виливалася в літературні твори, але не обов'язково мала продовження в реальності. Серед цих історій було кілька найбільш яскравих:

Перше юнацьке кохання було під час навчання в Дрогобицькій гімназії. Там він вчився з Ярославом Рошкевичем, якому допомагав як репетитор. Якось він поїхав гостювати до друга і його батьків та закохався в сестру Ярослава, Ольгу. Усе йшло до шлюбу, батько Ольги добре сприймав потенційного зятя. Але потім Франка арештували за підозру в поширенні соціалістичних ідей на Галичині й це поламало не тільки його навчання, а й особисту долю.

Батько заборонив Ользі не тільки виходити за Франка заміж, а й мати з ним будь-які стосунки. Попри те, що вона пручалася, її віддали заміж за іншого - Івана Озаркевича. Ця історія не мала продовження. Це - вічна любовна драма Франкового життя. І наступні любовні історії - це наслідок того, що в нього було розбите серце.

1. Найдавніший міський парк Львова та України з часу заснування (кінець XVІ ст.) мав різні назви: Єзуїтський сад, Парк імені Тадеуша Костюшка, нині - парк імені Івана Франка. За легендою, на горішній стежині, поруч із орендованим помешканням на вул. Кляйнівській (тепер вул. Каменярів), Франко прощався з Ольгою Рошкевич.

2. Так, Франко почав шукати образ ідеальної втраченої коханої в інших жінках. В одному з віршів "Зів'ялого листя" він писав: "Я не тебе люблю! О ні! Люблю лиш власну мрію". Мрію він шукав серед товаришок-письменниць, сприяв жіночій творчості, розвивав своїх коліжанок. У цьому сенсі його можна вважати одним із перших чоловіків-феміністів. Він не вважав, що жінка повинна тільки пекти, варити й бавити дітей, а що може реалізовувати свої таланти. На той час Франко був нетиповим у своїх поглядах.

Наприклад, друкував твори Уляни Кравченко, письменниці, справжнє ім'я якої - Юлія Шнайдер. Також тісні взаємини підтримував із Наталією Кобринською, лідеркою українського феміністичного руху. Але назвати це любовними історіями не можна, хоча дехто з них мав великі плани на Франка. Зокрема, Уляна Кравченко була в нього закохана. Це зрозуміло, якщо прочитати листи до нього чи вірші, присвячені Іванові.

1. Потім він закохався в польку Юзефу Дзвонковську, яка була шляхетського, але збіднілого роду. Утім, вона була хвора на сухоти, розуміла, що швидко помре - і відкинула його пропозицію. Вона невдовзі померла - похована в Івано-Франківську. Це була ще одна драма Франка.

2. Згодом Франко пише, що фатальним стало почуття до третьої великої любові - Ліни Журовської. Це - дівчина, яка працювала на пошті у відділі листів і запитань. Франко приходив на пошту й надсилав листи, інколи - сам собі, щоби мати привід на неї подивитися й позалицятися. Вона була значно молодшою й не вважала його гарною партією. Наслідком цього нерозділеного почуття стали лірична драма "Зів'яле листя", повість "Маніпулянтка" й низка інших творів. Але треба розуміти, що в той час Франко вже був одружений.

3. 1886-го року він одружився з Ольгою Хоружинською. Як він пише, одружувався не з любові, а з доктрини. Нині в інтернеті гуляють міфи про бозна-який великий спадок Хоружинської. Вона справді була дворянкою, походила зі шляхетного козацького роду. Водночас, була сиротою, як і Франко. Її дід дав трохи посагу, коли вона їхала на Галичину.

Шлюбу за розрахунком, як про це часом розповідають, не було. Їх звела Ольга Косач, мати Лесі Українки, коли Франко гостював у Києві. Хоружинська була дуже милою. Вона не була епатажною красунею, але сподобалася Франку.

Інша справа, що життєві проблеми і хвороби згодом спричинили взаємне роздратування й незадоволення в шлюбі. Були бідність, відсутність постійного помешкання, купа дітей, багато роботи. До того ж Ольга мала спадкову схильність до психічного захворювання, неврозу. Він у неї розвинувся з часом, вона лікувалася на Кульпаркові ( так називають психічну лікарню у Львові, походить від назви вулиці Кульпарківської, - ред.).

Коли Франко писав, що одружився з доктрини, це означає, що він хотів одружитися, по-перше, з українкою. По-друге, з людиною з вищою освітою. Тоді серед галицьких дівчат було не так багато освічених.

1. Коли весільна процесія була готова до церемонії - зібралися дружки, бояри, гості, молода одягла фату, - нареченого не було. Франка знайшли в кабінеті батька нареченої. Іван забув про весілля, бо знайшов стару книжку й переписував із неї рідкісного вірша.

2. Їхній шлюб був концептуальним, бо вони з'єднали дві половини України - Галичину та Наддніпрянщину. Весілля відбулося в Києві, і чи не всі тости були "За соборну Україну".

ПРО ЖИТЛО ТА ДІТЕЙ

1. 27 років Франко не мав власного помешкання, винаймаючи різні квартири, аж доки в 46 років (1902 р.) разом із сім'єю вселився до свого будинку у Львові. Цьому передувало: у 1886 році Франко одружився, у 1887 році народилася перша дитина, у 1889 - друга, 1890 - третя, у 1892 - четверта. Відповідно, у них дуже росли потреби в житловій площі, вони змінили більше 10 квартир у Львові, перш ніж купили ділянку.

2. Гроші на купівлю ділянки були з трьох джерел: заощадження Франка, він тримав їх у банку Дністер; гроші, виручені за цінні папери, із посагу дружини; дар громади до 25-річного ювілею творчої діяльності.

Однак цих грошей виявилося недостатньо, щоби завершити проєкт. На ділянку вистачило, але виявилося, що вона своєрідна - зі складним рельєфом. Треба було будувати підпірну стіну. Підпірна стіна може коштувати не менше, ніж хата. Також виявилося, що побудова буде коштувати дорожче, ніж він розраховував. Будинок захотіли не маленький - щонайменше 7 кімнат. Це - нормальна панська вілла.

1. У Франка був архітектор - Марцін Заходній, поляк, той самий, що будував хату Грушевському по сусідству. Також була бригада майстрів, допомагали і Франки. Вони збудували будинок в рекордні терміни. 2 листопада 1901 року купили ділянку, а вселилися в жовтні 1902 року. Є багато спогадів, що будинок був сирий, що печі погано палили, диміли. Вони вселилися в сирий будинок, щойно збудований у жовтні, перед зимою. Будинку не дали вистоятися.

2. Діти Франка, троє синів - Андрій, Петро й Тарас та дочка Ганна завжди голосно бавилися, постійно вигадували нові каверзи. Наприклад, поливали перехожих водою з балкона або гатили цвяхи в дошки.

3. А ще вдома у Франків був справжній зоопарк. Уявіть, з-під дивана вилазила черепаха, хатою ходив бузько зі зламаним крилом, а долівкою плигали жаби, яких хлопчаки спіймали для того, щоби нагодувати бузька, у кутках морські свинки хрумали капусту. Письменник дуже любив тварин. Як згадує донька поета, часто їхня оселя нагадувала "звірячу клініку" з покаліченими тваринами, яких Франки підбирали на вулиці й лікували вдома.

У підвалі свого особняка на вул. Понінського Франко тримав кроликів, але найбільше любив собак, яких у нього було кілька. Франкові собаки любили гавкати, коли їм заманеться. Сусід Франка, Михайло Грушевський, неодноразово скаржився письменнику на його невихованих домашніх улюбленців, які не давали ночами поважному професору ані спати, ані працювати.

У Франковій родині культивувалося гасло "У здоровому тілі - здоровий дух". Прикладом для дітей був сам Франко, який, окрім ранкових водних процедур, до старості вправлявся гантелями та любив довгі піші походи. Взимку подвір'я садиби заливали водою - і діти мали ковзанку. Також з'їжджали згори вулицею на лижах і санчатах. А навесні влаштовували перегони, ігри та забави.

Заохочення до таких розваг переросло в систематичне заняття спортом. Діти Франка займалися гімнастикою, фехтуванням та лижвярством, грали у футбол і теніс. Тарас і Петро викладали руханку в гімназіях, написали низку праць із тіловиховання та спорту.

ЩО НАДИХАЛО ФРАНКА

1. Франко - автор орієнтовно 6000 творів, серед них - 10 поетичних збірок, 1 збірка поем (усього їх 50), 10 творів великої прози і приблизно 100 - малої, понад 3000 публіцистичних статей та наукових праць із різних галузей знань і суспільного життя.

2. Його надихали писати більше кілька чинників. Перше - сверблячка до писання. Він дуже любив це. Треба також розуміти, що в тій епосі - це був єдиний спосіб соціальних комунікацій. Не було інтернету, месенджерів, телебачення чи радіо. Були література й журналістика, за допомогою яких можна було розказати щось світові. Я певен: якби Франко жив у наш час, він був би активним блогером, у нього були б усі додатки на смартфоні, він би слідкував за іноземними виданнями. І тоді написав би ще більше.

Друге - почуття, як він сам казав, собачого обов'язку просвітити націю, повести за собою, підняти рівень національної свідомості.

Третє - потреба заробітку. Франко заробляв на життя пером. І те, що він багато писав, пов'язано з тим, що він мусив дати раду собі, своїй дружині, чотирьом дітям, кредитам у банку.

Відверто кажучи, не все, що він написав, однаково цінне. Саме тому, що часто він писав не для того, щоби самовиразитися чи щоби створити шедевр - а для того, щоби заробити гонорар. Між іншим, найнижчими були гонорари в українських виданнях. Тому Франко працював у польській газеті, друкувався в польських, німецьких та австрійських газетах і журналах. Коли його текст надрукували у віденському впливовому часописі "Die Zeit", то гонорар за цю статтю був більшим за місячну зарплату в українській газеті.

1. Іван Франко став першим українським письменником, який почав заробляти на життя пером.

2. Франко був одержимий книжками: бібліотеку почав збирати в Дрогобицькій гімназії, заробляючи на нові книжки тим, що писав творчі роботи для однокласників. Так назбирав аж пів тисячі томів. Згодом Франкова особиста бібліотека налічувала орієнтовно 12 тисяч книг.

3. Джерджалик - перший псевдонім Франка (усього їх було майже 100), яким підписано його ранні твори. Юний поет "позичив" це ім'я у Филона Джеджалика (Пилипа Джаджалія), військовика й дипломата з найближчого товариства гетьмана Богдана Хмельницького.

4. Іван Франко прожив неповних 60 років, з них понад 40 віддав активній творчій діяльності. 40 років - 6000 творів. Це означає, що кожних 2 дні з-під пера письменника виходив новий твір, який міг бути віршем, новелою, повістю, романом чи монографією.

5. Франко навчався в трьох університетах: Львівському, Чернівецькому й Віденському, де й захистив докторську дисертацію. Свого часу доктора Франка не прийняли на викладацьку посаду до Львівського університету. А нині цей навчальний заклад іменується так: Львівський національний університет імені Івана Франка.

6. Знав 19 мов: російську, білоруську, польську, чеську, словацьку, болгарську, сербську, хорватську, старослов'янську, литовську, давньогрецьку, латинську, німецьку, англійську, французьку, італійську, іспанську, єврейську і староєврейську.

ПРО ОДЯГ, ЇЖУ, ХОБІ

1. Франко носив вишиванки і в будні, і у свята. Мав колекцію й дуже любив бойківські візерунки. Він був першим чоловіком, який одягнув вишиту сорочку з класичним європейським костюмом, започаткувавши нову моду. Це сталося, коли він читав відкриту лекцію на право викладання в Львівському університеті.

2. Одягався скромно, на урочисті випадки позичав фрак у товаришів. Якось, після лекції в Львівському університеті, слухачі підкидали Франка, бо їм дуже сподобалася лекція. І позичений фрак тріснув.

3. Іван Франко любив жартувати, умів дотепно відповісти. Одного разу вийшов зі скрутної ситуації, розбороняючи бійку - запропонувавши бешкетникам надиктувати лайки до нотатника. Тарас Франко згадував: "В життю серед родини Тато також говорив залюбки жартом, сипав каламбури і сміявся безжурно". А син Петро оповідав, як батько давав 10-20 сотиків зі словами: "На, пропий на яблука". Якщо Франка питали, коли він устигає так багато читати, він серйозно відповідав: "А я не читаю книжок. Я їх нюхаю!".

4. Не був вибагливий до їжі. Серед улюблених страв - смажені гриби з молодою картоплею. Снідав кавою з булкою, обідав овочевою юшкою чи бульйоном. Любив мінеральні води й чай, у ті часи не дуже поширений на Галичині.

5. Під час ювілейного свята Франку подарували лаврового вінка - на знак визнання його хисту й заслуг. Той вінок довго висів у нього вдома, аж доки дружина не знайшла йому практичного застосування: почала додавати листки до борщу.

6. Рибальство - улюблене хобі Франка. На рибалку ходив із друзями, знайомими, колегами, зі своєю сім'єю. Найбільше любив ловити рибу сітками й саком, часто хапав її просто руками. Любив ловити: раки, річкова форель, слижі, бабки, клени, окуні, карасі, плотиці, пересипці, щуки, коропи, в'юни-мнюхи, карасі, піскарі, яльці, лящі і навіть головатиці (велика риба з родини лососевих).

Зображення риб прикрашали стіни кімнат у його віллі: їх він отримав у подарунок на Краєвій виставці у Львові, яка відбулася у 1894 році, бо назвав латиною всі види риб.

Любив подорожувати Україною, до Перемишля, Кракова, Праги, Будапешта, Відня, Чернівців, Києва, Одеси. Бував у Сербії, Хорватії, Німеччині. Згадує також незабутню подорож Італією 1904 року, під час якої вони з Михайлом Грушевським відвідали Рим, Венецію, Флоренцію та Неаполь.

ПРО ХВОРОБУ І СМЕРТЬ

1. Франко був міцним чоловіком, займався спортом, управлявся з гантелями, любив багато ходити пішки, добре плавав, ходив у гори, ніколи не зловживав алкоголем і не курив. Але в нього були спадкові схильності до суглобових хвороб. Знаємо з історії його сестри, Юліани Багрій, що в неї теж були покручені руки.

2. За молодості він пережив кілька тюремних ув'язнень - він системно переохолоджувався. Наприклад, відомо, що під час одного з арештів, отримав місце в камері біля вікна. Йому презентували це так, мовляв, Франко - письменник, і йому треба бути ближче до світла. Але з вікна страшенно дуло. Він писав, що коли прокидався, то в нього волосся примерзало до полиці, на якій він спав. Тому спочатку він мусив відірвати голову від полиці.

3. Ще одне захоплення - рибалка - також шкодило здоров'ю. Він ловив рибу у гірських холодних потоках, він цього не боявся, але це також сприяло системним переохолодженням.

Унаслідок цього в нього почав розвиватися ревматоїдний поліартрит. Хвороба, що на той час була недіагностована. Казали так: "Крижі болять" або "Кості ниють". До того ж не знали значення вірусних збудників - що може бути інфекція, яка спричиняє такі наслідки. Хвороба вражає не тільки суглоби, а й нирки, серце. Його паралізовані руки з 1908 року - це наслідок цього.

1. Водночас, Франку приписували венеричні хвороби. Його репутацію пробували очорнити, говорячи, що він хворів на сифіліс. Сучасні медики-дослідники, які вивчили історію хвороби Франка, стверджують, що це - наклеп.

2. У останнє дисятиліття Франко писав із великими зусиллями, затискав у паралізованій руці олівець чи перо, писав кожну літеру окремо, виводив тремтячою рукою. Мав секретарів, які йому допомагали. Передусім, це були його діти, зокрема Андрій. Але після того, як Андрій помер у 26 років, Франко мусив наймати помічників.

3. Він також мав серйозні проблеми внаслідок неправильного лікування. Його лікували препаратами зі ртуті, миш'яку, йоду, галюценогенної рослини наперстянки. Так намагалися зняти біль. Натомість, це спричиняло галюцинації, він нібито чув голоси духів.

4. Помер самотній у своєму домі. Перед Першою світовою війною його донька поїхала до Києва до родичів і опинилася по той бік лінії фронту, дружину госпіталізували в психіатрчну лікарню. Петро й Тарас - на війні, а Андрій помер перед війною. Незрозуміло, як Франко давав собі раду сам у хаті з паралізованими руками. Інколи були люди, які йому допомагали, але не завжди.

5. Треба пам'ятати, що Франко не втрачав віри, працював до останнього, зберігав бажання жити, чекав весни. Він не досягнув 60-річного віку, і можна тільки здогадуватися, скільки ще би він зміг зробити. Я би не акцентував на тому, що Франко страждав і помер. Бо кожен із нас страждає і помре. Нічого видатного в цьому немає. Але є в тому, щоби лишити після себе щось, щоби тебе через 100-200 років згадували.

ДЕ БРАТИ ДОДАТКОВУ ІНФОРМАЦІЮ ПРО ФРАНКА

Нині у Львові функціонує Дім Франка. Це не має бути чуже й вороже місце, де все покрито порохом і злі наглядачки проганяють зацікавлених відвідувачів, які хочуть зробити селфі. Така візія музею не працює. А дім - це місце, де ми - вдома, де нам затишно, весело.

Це - справжній дім Франка і його сім'ї, де вирувало життя. У нас є багато мистецьких шедеврів, документів епохи, особистих речей Франка і його родини, ми видаємо вісник, досліджуємо, гуртуємо нащадків Франка, у нас є інклюзивні програми, мистецькі проєкти, освітні програми (наприклад, відеоблог " Франко вдома "), відбуваються літні й зимові школи, ми оновили сад, зробили галявину Лиса Микити.

У Дім Франка можна приїжджати зі школярами, щоби інтерактивно розповісти їм про письменника. Також можна відвідати 3D-тур, де можна погуляти музеєм віртуально.

Аби вчителі підготувалися до уроків про Франка, раджу такі ресурси: сайт "Дім Франка," YouTube-канал Дому Франка, дослідницький сайт і авторський проєкт "Франко наживо".
Марія Марковська, "Нова українська школа" Основа для титульного зображення - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія не про лузера. 44 факти про Франка, що не розказують у школі | Нова українська школа

# data[].attributes.attachment_link.description
44 факти про життя Франка - зокрема, про те, що Франко понад усе любив рибалити, як запізнився на своє весілля, як мусив жити на зйомних квартирах у Львові і був першим феміністом-чоловіком.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Таня Орловська

# data[].attributes.attachment_link.title
буктрейлер Фарбований Лис

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Україна для українців

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Його називають "українським каменярем"; те, що він написав "Захара Беркута" та "Борислав сміється", а його "Вічного революціонера" вже багато років цитують відомі люди у всьому світі. Але цих фактів недостатньо, щоб розкрити постать відомого митця.

Отож, сьогодні розповімо вам 13 невідомих фактів із життя Івана Франка.

Перш за все, Франко був надзвичайно працьовитим. Адже протягом сорока років його творчого життя він кожних два дні створював якийсь новий літературний шедевр. З-під пера Івана Яковича виходили вірші, повісті, романи, новели, різноманітні монографії. Уявіть собі, що кожного року друкувалося 5-6 його книжок.

Коли письменник навчався в гімназії, одним із його захоплень була книга. Саме тому митець зібрав досить велику бібліотеку, котра містила близько 500 примірників. Причому колекція налічувала книги українською, польською, німецькою та іншими мовами. Деякі твори із власної домашньої бібліотеки Франко переклав українською, писав він також і німецькою та польською мовами.

Не дивлячись на серйозність літератора, усе дитинство маленький Іванко ганяв на велосипеді. Це заняття було йому дуже до вподоби. Малому шукачу пригод завжди подобалося вирушати у далеку мандрівку, особливо його манив ліс, де він збирав різноманітні гриби ат ягоди.

Відомий письменник любив вино, поважав він також і медовуху. Іван Якович вмів смачно приготувати ароматний напій - каву. І це не дивно, адже досить довгий час він жив у місті кави та дощів - Львові. Та про це трішки згодом.

Митець був зовсім невибагливий до їжі, хоч мав можливість посмакувати якимись делікатесом. Проте, на сніданок полюбляв каву із булкою, пообідати міг легким супом із квасом, кропивою або грибами. Не відмовлявся і від квашених овочів. Окрім того, що Франко любив збирати гриби, він ще й полюбляв риболовлю. Із грибів у його сім'ї готували найсмачніші страви.

Коли Іван Якович одружився, він не міг надивитися на свою красуню-дружину. Ольга Хоружинська була добре освіченою, володіла кількома мовами: французькою, німецькою та англійською. Вона захопила письменника ще й тому, що щиро вболівала за відродження України. Пов'язавши свою долю із відомим діячем, вона вирішила цілком присвятити своє життя допомозі чоловікові з усіма його справами. Їхня сім'я поповнилася чотирма дітьми - Андрієм, Тарасом, Петром, Анною.

Життя у шлюбі не було таким феєричним та щасливим, яким собі його уявляв Франко. У сім'ї були матеріальні проблеми, подружжя супроводжували злидні. Також письменник спостерігав не зовсім хороше ставлення своїх колег до його дружини. Він помічав недоброзичливі погляди багатьох людей, котрі ненавиділи Ольгу більше, аніж його самого. Такі життєві негаразди похитнули відносини у сім'ї, та й здоров'я дружини письменника. Вона захворіла на сухоти. Нервове напруження було завершальною крапкою у тому, що його кохана мала психічний розлад. Вона залишила цей світ самотньою, бо її покинули власні діти.

Митець захоплювався індійською культурою. Він вивчав філософські твори, навіть намагався читати літературу на санскриті.

Іван Якович знав аж 14 мов, причому перекладав твори 48-ми мовами. Цей феномен запам'ятовування іноземних слів, мабуть, пояснюється тим фактом, що письменник був спраглий до мов і багато практикувався.

Не можна оминути і той факт, що митець переклав біблійну "Книгу Буття". На даний час його переклад став найбільш наближеним до оригіналу, перекладеним українською мовою.

Містом Івана Франка називають Львів, бо саме у Леополісі письменник прожив близько сорока років. Одним із найвідоміших університетів України є саме Львівський Університет, який носять ім'я літератора.

Письменник Іван Франко та політик Михайло Грушевський були сусідами. Адже укінці XX століття вони жили досить близько один від одного. Причому район, в якому мешкали двоє визначних людей, вважали елітним, його у Львові називали "Софіївка".

Серед псевдонімів та криптонімів письменника - Мирон, Мирон Сторож, Мирон Ковалишин і навіть Джеджалик.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маловідомий Франко: 13 цікавих фактів з життя митця

# data[].attributes.attachment_link.description
Його називають "українським каменярем"; те, що він написав "Захара Беркута" та "Борислав сміється", а його "Вічного революціонера" вже багато років цитують відомі люди у всьому світі. Але цих фактів недостатньо, щоб розкрити постать відомого митця. Отож, сьогодні розповімо вам 13 невідомих фа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
завантажити презентацію "іван франко – драматург"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
презентація на тему "іван франко – драматург"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
презентація з української літератури "іван франко – драматург"

# data[].attributes.attachment_link.title
"Іван Франко - драматург"

# data[].attributes.attachment_link.description
Презентация на тему "Іван Франко - драматург" до уроку з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Микола Миколенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко буктрейлер

# data[].attributes.attachment_link.description
Цей буктрейлер я створив заради того, щоб показати людям, що книжки у наш час також є цікавими. Іван франко за свого життя написав чудові вірші, і я хочу донести Вам усю красу його слова.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
аудіокнига.ua

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Пастка [1x5] (1993) [Екранізація повісті І. Франка]

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фільми українською

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіно українською

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українські фільми

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
фільм пастка

# data[].attributes.attachment_link.title
Пастка Частина 2

# data[].attributes.attachment_link.description
За повістю Івана Франка ''Перехресні стежки''.

# data[].attributes.headline
Відео. Біографія І.Я

# data[].attributes.body
Відео. Біографія І.Я. Франка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галицька Старовина

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії Іван Франко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Україна для українців

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Якович Франко - видатний український письменник, поет, публіцист, перекладач, учений, громадський і політичний діяч. Доктор філософії (1893), дійсний член Наукового товариства імені Шевченка (1899), почесний доктор Харківського університету (1906)[1][2].

Упродовж своєї більш ніж 40-літньої творчої активності Франко надзвичайно плідно працював як оригінальний письменник (поет, прозаїк, драматург) і перекладач, літературний критик і публіцист, багатогранний учений - літературо-, мово-, перекладо- й мистецтвознавець, етнолог і фольклорист, історик, соціолог, політолог, економіст і філософ. Його творчий доробок, писаний українською (більшість текстів), польською, німецькою, російською, болгарською, чеською мовами, за приблизними оцінками налічує кілька тисяч творів загальним обсягом понад 100 томів. Усього за життя Франка окремими книгами і брошурами з'явилося понад 220 видань, у тому числі більш ніж 60 збірок його оригінальних і перекладних творів різних жанрів. Він був одним із перших професійних українських письменників, який заробляв на життя літературною працею.

Топ-10 цитат Івана Франка:

# data[].attributes.attachment_link.title
Топ-10 цитат Івана Франка про життя, кохання та Україну

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Якович Франко - видатний український письменник, поет, публіцист, перекладач, учений, громадський і політичний діяч. Доктор філософії (1893), дійсний член Наукового товариства імені Шевченка (1899), почесний доктор Харківського університету (1906)[1][2]. Упродовж своєї більш ніж 40-літньої творчої активності Франко надзвичайно плідно працював як оригінальний письменник (поет, прозаїк, драматург) і перекладач, літературний критик і публіцист, багатогранний учений - літературо-, мово-, перекладо- й мистецтвознавець, етнолог і фольклорист, історик, соціолог, політолог, економіст і філософ.

# data[].attributes.headline
Життєвий і творчий шлях І.Я. Франка

# data[].attributes.subject
Життєвий і творчий шлях І.Я. Франка

# data[].attributes.headline
Родинні історії І Франка

# data[].attributes.subject
Родинні історії І Франка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
© Яким ГОРАК Кандидат мистецтвознавства, старший науковий працівник Львівського національного літературно-меморіального музею Івана Франка Сьогодні я в його священнім домі Хвалі його служу, як жрець у храмі. І лиш тепер мені як слід відомі Глибини всі в його життєвій драмі. І лиш тепер мені перед очима На весь свій ріст стає Франко...

in Нові студії, Родинні історії.

# data[].attributes.attachment_link.description
© Яким ГОРАК Кандидат мистецтвознавства, старший науковий працівник Львівського національного літературно-меморіального музею Івана Франка Сьогодні я в його священнім домі Хвалі його служу, як жрець у храмі. І лиш тепер мені як слід відомі Глибини всі в його життєвій драмі. І лиш тепер мені перед очима На весь свій ріст стає Франко...

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер " Легенда про вічне життя"

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко - Веснянки

# data[].attributes.attachment_link.description
"Дивувалась зима..." / "Гримить! Благодатна пора наступає..." / "Гріє сонечко! Усміхається небо яснеє..." / "Вже сонечко знов по лугах..." / "Земле, моя всеплодющая мати..." / "Розвивайся, лозо, борзо..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко і музика

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
украдене щастя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола костюшко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола яремків

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
український театр

# data[].attributes.attachment_link.title
Вистава "Украдене щастя"

# data[].attributes.attachment_link.description
Вистава Київського обласного музичного академічного театру ім. П.К.Саксаганського "Украдене щастя" Жанр: драма Країна: Україна Тривалість: 01:54:53 Режисер: Микола Яремків Художник-постановник: Микола Костюшко Балетмейстер: Денис Фридинський Помічник режисера: Анатолій Зеленчук Сюжет: "Украдене щастя" - одна з найкращих і найвідоміших п'єс Івана Франка. Класика української драматургії, що не втратила своєї актуальності й до нашого часу.

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до казки "Фарбований Лис"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до казки "Фарбований Лис"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ганна Поясова

# data[].attributes.attachment_link.title
Фарбований Лис 2016

# data[].attributes.attachment_link.description
З нагоди відзначення у 2016 році памʼятних дат - 160-річчя від дня народження та 100-річчя від дня смерті Івана Франка учні 5 класу Курахівської ЗОШ І-ІІІ ст. №1 створили буктрейлер до казки "Фарбований Лис"

# data[].attributes.headline
І.Франко - вчений

# data[].attributes.subject
І.Франко - вчений

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Doctor (обрії наукових зацікавлень) universalis
Про естетичні вартощі та ідейну наснаженість літературної спадщини Франка-письменника - багатотомної, новаторської, поліжанрової й різностильової - написано багато. Тим часом і досі маловідомим залишається Франко-вчений - автор численних наукових праць з історії та теорії літератури, літературної критики, методології та компаративістики, бібліографії, книгознавства, бібліотекознавства, мовознавства, перекладознавства, журналістикознавства, фольклористики, етнології, етнографії, культурології, мистецтвознавства (зокрема музикознавства й театрознавства), релігієзнавства, історії, економіки, соціології, статистики, правознавства, політології, педагогіки, психології, філософії, ба навіть описового природознавства. Сам тільки перелік тих наукових сфер, де вільно ширяла його думка, вражає!

Без перебільшення, Іван Франко - це справді український Doctor universalis ( лат. універсальний доктор; як відомо, цей почесний титул у середньовічній схоластиці отримав Альберт Великий, але його не з меншими, а то й із більшими підставами можна прикласти й до нашого генія). Недаремно ще за життя його називали " академією наук" та " університетом" в одній особі.

Видатний філолог, насамперед літературознавець і фольклорист, Франко здобув визнання в міжнародної наукової спільноти свого часу насамперед як упорядник і науковий редактор фундаментальних корпусів "Апокрифи і легенди з українських рукописів" (у 5 т., 1896-1910) та "Галицько-руські народні приповідки" (у 3 т., 6 кн., 1901-1910), автор циклу фольклористичних моноінтерпретацій "Студії над українськими народними піснями" (1907-1912, окреме вид. 1913), численних ґрунтовних досліджень з історії української літератури ("З остатніх десятиліть ХІХ віку", 1901; "Южнорусская литература", 1904; "Нарис історії українсько-руської літератури до 1890 р.", 1910, та багато ін.), у т. ч. літературної медієвістики ("Іван Вишенський і його твори", 1895; "Карпаторуське письменство ХVІІ-ХVІІІ вв.", 1900; "Святий Климент у Корсуні", 1902-1905, окреме вид. 1906; "До історії українського вертепу ХVІІІ в.", 1906, тощо) та шевченкознавства ("Темне царство", 1881-1882, окреме вид. 1914; ""Тополя" Т. Шевченка", 1890; ""Наймичка" Т. Шевченка", 1895; "Шевченкова "Марія"", 1913, та багато ін.), низки мовознавчих праць ("Етимологія і фонетика в южноруській літературі", 1894; "Двоязичність і дволичність", 1905; "Причинки до української ономастики", 1906; "Літературна мова і діалекти", 1907, й ін.). Класикою українського перекладознавства стала праця "Каменярі. Український текст і польський переклад. Дещо про штуку перекладання" (1912, окреме вид. 1913).

Франко - автор ґрунтовних мистецтвознавчих студій із теорії та історії українського і світового театру ("Руський театр у Галичині", 1885; "Руський театр", 1893; "Русько-український театр (Історичні обриси)", 1894, та ін.), рецензій і відгуків на театральні вистави, низки статей на музикознавчі теми. Важливе культурологічне значення мають його релігієзнавчі дослідження ("Потопа світа", 1883, "Поема про сотворення світу", 1904, окреме вид. 1905, "Сучасні досліди над Святим Письмом", 1908, тощо). Ученому належать і кількадесят економічних, соціологічних, політологічних, правознавчих та історичних праць, зокрема, перший зразок жанру історичної біографії в українській історіографії - "Життя Івана Федоровича та його часи" (1883).

Загалом, за сумарними даними бібліографічних покажчиків, із-під Франкового невтомного пера вийшло близько 3 тисяч (sic!) наукових студій, серед яких - власне науково-дослідницькі, науково-популярні, науково-філософські, науково-публіцистичні та літературно-критичні праці. Персональна бібліографія вченого впродовж його 40-річного труду щороку збагачувалася в середньому 75 новими позиціями (поміж тим - не лише статті, рецензії та повідомлення, а й фундаментальні монографії!), а в "найурожайніші" роки ця цифра сягала 200-300 праць (і це без сталого місця наукової праці, кваліфікованих помічників-лаборантів та сучасних технічних можливостей!). Мало хто й сьогодні може похвалитися такою науковою продуктивністю!

Про винятковий творчий успіх Франка-вченого свідчить не тільки колосальний обсяг його доробку, а й широке визнання в науковому світі (ступінь доктора філософії, здобутий у Віденському університеті, звання доктора honoris causa Харківського університету, членство в багатьох слов'янських наукових товариствах, численні публікації у найпрестижніших європейських наукових часописах...). Та насамперед - велика кількість та висока продуктивність його наукових ідей, інновацій та відкриттів.

Як оригінальний мислитель із проникливою історіософською інтуїцією, Франко одним із перших в українській інтелектуальній історії діагностував антигуманну сутність марксизму та передбачив згубні політичні наслідки соціал-демократизму (див. гострокритичні статті "Соціалізм і соціал-демократизм", 1897; "А.Фаресов. Народники и марксисты. С.-Петербург, 1899", 1899; "До історії соціалістичного руху", 1904; передмову до збірки "Мій Ізмарагд", 1898, та ін.) та, що важливіше, чітко сформулював ідеал національної самостійності (зокрема, в працях "Поза межами можливого", 1900; "Одвертий лист до гал[ицької] української молодежі", 1905).

Крім того, філософ розробив власний варіант позитивістської концепції соціального прогресу та класифікації наук, був піонером у популяризації новочасних природничо-наукових знань, відкриттів у галузі астрономії, фізики, хімії, біології, зокрема еволюційної теорії (див. філософські праці "Наука і її взаємини з працюючими класами", 1878; "Мислі о еволюції в історії людськості", 1881; "Що таке поступ?", 1903). Плідними й досі видаються Франкові філософські ідеї про єдність матерального й духовного світу, людини і природи, мікро- і макрокосму. Настанови на "відкриття душі", "Америк духу" задають людиномірний, філософсько-антропологічний та психологічний вектор світо- і самопізнання, який цілком відповідає зміні парадигм сучасного наукового знання - від техноцентризму до антропоцентризму.

У новаторському на свій час і досі актуальному естетико-психологічному трактаті "Із секретів поетичної творчості" (1898) Франко переконливо обґрунтував вагому роль підсвідомості ("нижньої свідомості") у людському житті та художній творчості (паралельно і майже синхронно з творцем психоаналізу Зиґмундом Фройдом). Науково продуктивними й досі залишаються його проникливі спостереження над етапами та психологічними механізмами творчого процесу, зокрема, аналогія між сонною та художньою фантазією, евристичні міркування про специфіку поетичної, наукової та критичної сугестії, принципи асоціації ідей та образів, еруптивну силу "нижньої свідомості" тощо.

Франкові належить чимало інноваційних ідей у сфері методології гуманітарних наук (літературознавства, лінгвістики, фольклористики, історії, етнології). Йдеться не лише про трансплантацію на національний ґрунт новітніх (на той час) принципів і підходів європейських наукових шкіл - культурно-історичної, порівняльно-історичної, психологічної. У науковій спадщині вченого дослідники сьогодні віднаходять ідейні ембріони рецептивної естетики та психопоетики, етно-, соціо- та психолінгвістики, когнітивістики - галузей, які вповні сформувалися лише в ХХ столітті.

Фахівці визнають концептуальне новаторство Франка як співтворця сучасного перекладознавства, театрознавства та термінознавства. І досі неперевершеними не лише в українській, а й у світовій науці залишаються згадані вище фундаментальні праці Франка з літературної медієвістики, апокрифології, пареміології та пареміографії.

Франко обґрунтував цілісну й переконливу історико-культурологічну концепцію органічної цілісності та історичної тяглості української культури в хронологічних та етнографічних межах її поширення - від княжих часів до сьогодення, від Сяну до Дону. Водночас мислитель заклав наукові засади теорії й практики міжкультурної комунікації, ненастанного й багатовимірного діалогу між українцями й представниками інших народів та цивілізаційних типів.

Неоціненним є внесок Франка-вченого у формування та кодифікацію багатьох галузей національної термінології і, ширше, - в процеси інтелектуалізації та функціонально-стильової розбудови української літературної мови. Без перебільшення, саме Франка маємо право називати одним із головних творців української наукової мови.

Є у Франковому доробку й, на перший погляд, цілком несподівані наукові міркування, ідеї та винаходи - ось як "мікробіологічний" екскурс про життя бактерій та вірусів у казці для дітей "Як звірі правувалися з людьми" чи проекти закону про рибальство в Галичині (вочевидь, далася взнаки давня пристрасть письменника до полювання на безмовних мешканців підгірських і карпатських річок та озерець!) та "стрілецької шнайдизи" - спеціального пристрою для розсікання колючих дротів (за цей винахід письменник отримав подяку від проводу Легіону УСС, у складі якого на фронтах Першої світової війни змагався за волю України і його син Петро).

Таким чином, Франко обійняв своїми науковими зацікавленнями надширокий спектр фактів і явищ природи та культури, реального та ідеального світу, сформулював та осмислив безліч актуальних проблем різних галузей людського знання і багато в чому випередив свій час.

© Богдан Тихолоз

# data[].attributes.attachment_link.title
Франко-вчений

# data[].attributes.attachment_link.description
Doctor universalis (обрії наукових зацікавлень) Про естетичні вартощі та ідейну наснаженість літературної спадщини Франка-письменника - багатотомної, новаторської, поліжанрової й різностильової - написано багато. Тим часом і досі маловідомим залишається Франко-вчений - автор численних наукових праць з історії та теорії літератури, літературної критики, методології та компаративістики, бібліографії, книгознавства, бібліотекознавства, мовознавства, перекладознавства, журналістикознавства, фольклористики, етнології, етнографії,...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська література 10 клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко - Декадент

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Українська література 10 клас on 2015-09-02.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко. Гімн (Вічний революціонер...)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Таня Орловська

# data[].attributes.attachment_link.title
буктрейлер Фарбований Лис

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Сирорез

# data[].attributes.attachment_link.title
І.Франко "Фарбований Лис"

# data[].attributes.attachment_link.description
Created using PowToon -- Free sign up at http://www.powtoon.com/youtube/ -- Create animated videos and animated presentations for free. PowToon is a free tool that allows you to develop cool animated clips and animated presentations for your website, office meeting, sales pitch, nonprofit fundraiser, product launch, video resume, or anything else you could use an animated explainer video.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Видеопрезентации

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація Творчість Франка

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Видеопрезентации on 2015-05-18.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тричі мені являлася любов...

# data[].attributes.attachment_link.title
Фильм про Ивана Франко

# data[].attributes.attachment_link.title
Віталій Козловський - Знаєш

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Кристина Страшевская

# data[].attributes.attachment_link.title
Зів’яле листя І. Франко

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер " І. Франко. "Сойчине крило"

# data[].attributes.headline
Таємниця Франкового 

# data[].attributes.body
Таємниця Франкового псевдоніма

# data[].attributes.attachment_link.title
Мойсей (поема) - Іван Франко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Поема "Мойсей" - одна з вершин творчості І. Франка. У ній на основі біблійного сюжету показано шлях нації до незалежності, непрості взаємини пророка i народу. Ми охоче допоможемо тобі осягнути цей глибокий філософський твір!

Хоч поема філософська і має глибокий зміст, хвилюватися нема причин Прочитавши цю статтю, ти зрозумієш тему та ідею поеми "Мойсей", познайомишся з персонажами твору, отримаєш уявлення про його композицію та сюжет. А скорочений переказ взагалі поставить усі крапки над "і" у розумінні твору.

Якщо маєш вільну годину, радимо перечитати повний текст поеми або прослухати аудіокнигу. Римування твору сприяє легкому читанню і сприйманню на слух.

Тема

Тема народу, його минулого й майбутнього, історичного призначення і місця серед інших народів - одна з провідних у творчості митця.

Жанр

За жанром "Мойсей" - філософська поема.

Композиція

Твір складається з прологу й 20 пісень (роздумів).

Історія створення

Поштовхом до створення образу Мойсея була скульптура Мікеланджело - образ біблійного Мойсея, яку побачив І.Франко, перебуваючи в 1904 р. в Італії. Пролог був написаний після закінчення поеми, і в ньому поет закликав сучасників і потомків до духовної єдності.

Система римування

Пролог написано терцинами, які вперше застосував Данте в "Божественній комедії". Це строфа з трьох рядків п'ятистопного ямба.

Перший рядок в терцині римується з третім, а середній - з першим і третім рядком наступної строфи. Виникає своєрідний ланцюг рим: аба, бвб, вгв. Рими у Франковому творі тільки жіночі (з наголосом на передостанньому складі). Терцини звучать урочисто, піднесено, патетично.

Якщо пролог написано ямбом, то основну частину - анапестом.

Основна ідея

Поема розкриває глибоку віру поета в невичерпні сили народу, в те, що попри тяжкі поневіряння, український народ матиме щасливе майбутнє.

Сюжет поеми "Мойсей"

В основу поеми "Мойсей" Франко поклав біблійний сюжет. Він не переспівує біблійну історію, а використовує лише один її фрагмент: поет вперше ставить своїх героїв перед очі читачеві вже після сорока років їх блукання пустелею, у той момент, коли ізраїльтяни на чолі з Мойсеєм
наблизилися до обіцяної землі Палестини.

Саме тепер Мойсей поступово втрачає авторитет: народ нарікає й бунтується, забуває про Божі заповіді та обіцянки. Датан і Авірон забороняють Мойсею промовляти до народу, погрожуючи закидати його камінням.

Пророка, що втрачає віру в Божий промисел, карає Бог:

Але зі смертю Мойсея не вмерли його ідеї та наміри: Єгошуа, "князь конюхів", продовжує справу пророка і провадить ізраїльтян до обіцяної землі.

Велику увагу при розгляді твору, безперечно, привертає пролог, який, на перший погляд, має цілком віддалену сюжетну тему. І справді, у пролозі І.Франко звертається не до ізраїльського, а до українського народу.

За характером вислову пролог поділяється на дві частини: у першій переважають риторичні запитання, які викликають сумніви в державотворчих задатках українського народу, у його гідності та честі. У другій частині сумнів долається, а замість нього з'являється віра і спроможність народу віднайти себе:

"Та прийде час, і ти огнистим видом
Засяєш у народів вольних колі,
Труснеш Кавказ, впережишся Бескидом,
Покотиш Чорним морем гомін волі.
І глянеш, як хазяїн домовитий,
По своїй хаті і по своїм полі".

Таку саму структуру має і сама поема: ізраїльський народ сумнівається в можливості здобуття обіцяної землі, але зрештою знаходить її. Отже, без прологу поема "Мойсей" сприймалась би зовсім по-іншому, пролог поглиблює зміст твору, надає йому ознак притчі-оповіді з подвійним сенсом, коли за наявним сюжетом приховується глибший, потаємний зміст.

Основні персонажі поеми "Мойсей":

Мойсей

Датан та Авірон - його супротивники

Єгова - Бог

Азазель - темний демон пустелі, що спокушає Мойсея;

Єгошуа - ватажок євреїв

Мойсей

Головний герой поеми - Мойсей - це сивочолий пророк, його волосся "біле, як сніг", він фізично слабкий через старий вік, проте дуже міцний духовно:

В образі Мойсея автор наголошує саме на протиставленні фізичної слабкості та духовної величі, краси душі пророка:

Відданий своєму народові, Мойсей беззавітно його любить і бореться за його визволення, але на хвилину й він засумнівався у своїй вірі. Таким чином, поет показав, що вождь не повинен мати жодних сумнівів у справедливості обраного ним шляху.

У конфлікті з народом - трагедія Мойсея як пророка.

Демон зневіри Азазель

Демон зневіри Азазель - злий дух, що з'являється перед пророком у пустелі і отруює його душу сумнівами, вириває з неї розпачливий крик:

За зневіру цю Мойсей був покараний: він помер на порозі землі своїх предків, побачив її, але не вступив на неї.

Авірон і Датан

На шляху до високої мети Мойсею перешкоджають Авірон і Датан - дрібні людці, що вважають за мету не великий ідеал, а мізерну особисту користь, намагаючись демагогічно схилити до цього ж маси.

"Лихими демонами громади" зобразив Іван Франко цих ворогів Мойсея. Вони прагнуть відвернути народ від обраного шляху, яким веде Мойсей. В образах Датана і Авірона поет викриває зрадників революційного руху, реформістів і угодовців. Словами Мойсея він картає антинародну сутність їхніх демагогічних заяв, спрямованих в дні бунту на захист спокою як "найблаженнішого стану".

Єгошуа

"Князь конюхів" Єгошуа - новий ватажок єврейського народу після смерті пророка Мойсея, який продовжує його справу, надихає свій народ не здаватися й продовжувати шлях до "обітованої землі".

У пролозі автор звертається до свого "замученого, розбитого" народу, який стоїть на роздоріжжі й не знає, куди йти:

"Народе мій, замучений, розбитий,
Мов паралітик той на роздорожжу,
Людським презирством, ніби струпом, вкритий!
Твоїм будущим душу я тривожу,
Від сорому ... заснути я не можу".

Саме його майбутнім і тривожиться поет. Він не вірить, що судилося йому "в сусідів бути гноєм", що його долею буде "укрита злість, облудлива покірність".

"Невже ж задарма стільки серць горіло... найсвятішою любов'ю", невже "задарма край твій весь политий кров'ю твоїх борців?" - звертається він до українців. І сам собі упевнено відповідає:
"Не самі сльози і зітхання
Тобі судились! Вірю в силу духа
І в день воскресний твойого повстання".

Коли після сорока років безперервного блукання по пустелі єврейський народ під проводом пророка Мойсея нарешті дійшов до Палестини, "обіцяного краю", люди зневірилися, почали бунтувати:

Це був уже не народ, а "кочовисько ледаче", і тільки діти гралися: воювали, зводили міста з піску.

Лише один Мойсей вірить у здійснення світлої мрії:

Молоде покоління вже не хоче прислухатися до його слів, для них є цінністю щось конкретне, матеріальне, а не красива казка. Супротивників Мойсея очолили Датан і Авірон, які налаштовували народ проти пророка:

Коли Мойсей спробував застерегти євреїв від нового Божого гніву, Авірон звинуватив його у богохульстві. А Датан навіть домігся того, що на зборах синів Ізраїля було прийнято ухвалу, спрямовану проти Мойсея:

Вечір. Люди займаються буденними справами, говорять, що треба буде кудись перекочовувати. Авірон радить піти в край Мадіан, а Датан пропонує йти далі, але не в край обіцяний. Раптом зі свого намету виходить старий Мойсей. Він прямує на майдан, хоче стати на великий камінь, щоб виголосити промову:

"Хоч літа його гнуть у каблук
Із турботами в парі,
То в очах його все щось горить,
Мов дві блискавки в хмарі.
Хоч волосся все біле як сніг,
У старечій оздобі,
То стоять ще ті горді жмутки,
Як два роги на лобі".

Люди вагаються - "розбити", розтоптати його чи пошанувати того, кого "батьки і діди звали батьком народу".

Пісні IV-V-VI

Мойсей переконує людей, що виконує Божу волю - вивести їх із неволі, інакше вони б і досі "гнули шиї в Єгипті". Він порівнює єврейський народ з Божою стрілою, яка повинна летіти в намічену ціль. Чи ж годиться натягнутій стрілі говорити : "Я бажаю спокою"?

Щоб люди краще зрозуміли Мойсея, він розповідає їм казку-алегорію про те, як дерева обирали собі короля. Не погодився ні ліванський кедр, бо він і так окраса землі, ні пальма, ні рожа, ні дуб, ні береза: всі були зайняті своїм. Хтось, жартуючи, запропонував терен обрати, і той погодився, сказавши, що здобуватиме поле для дерев, хоч самому не треба, буде пристановищем звіру і птаху, робитиме все, щоб росли дерева краще, а він гинутиме на шляху за них.

Пророк пояснив зміст своєї розповіді, сказавши, що дерева - це народи землі, а король - виконавець Божої волі. Коли Бог творив усі народи, то "заглядав всім у душу й вибирав серед них проводиря всього людства". Бог обрав терен, "непоказний на вроду", який "не має... слави собі ані з цвіту, ні з плоду", і вклав йому "в душу свій скарб", щоб він був "мов світило у тьмі, мов скарбник його слова".

Проте євреї зневажили заповіт Єгови, і Мойсей сказав, що їх чекає тяжке покарання.

Пісні VII-VIII

Авірон сказав, що доля, яку пропонує людям Мойсей, - це доля "того осла", який носить у зав'язаних міхах хліб для інших, а сам залишається голодним. І запропонував поклонитися іншим богам - Ваалу й Астарті.

Продовжуючи кепкувати з Мойсея, сказав, що бути б тому громадською нянькою для дітей і розповідати їм казки.

Слідом за Авіроном Датан став звинувачувати Мойсея у давній нібито зраді народові Ізраїлю. Тепер ізраїльтян через нього залишилася жменька, і веде він їх знову в неволю до єгипетського фараона. Мойсей сказав, що Датану, як і Авірону, не доведеться побачити Ханаану.

Датан вирішив вигнати Мойсея з табору, закричав, але ні в кого не піднялася рука це зробити. Пророк знову закликав народ стерегтися.

Мойсей відчув, як серце його переповнюється любов'ю до свого народу. Оскільки люди вирішили прогнати його, він піде сам "до межі Ханаану", а народ згодом піде за ним "як за мамою діти". І пішов у степ.

Мойсей залишився один. Він щиро молився до Бога, благаючи підтримати його в скрутну годину. Сорок років він працював, намагаючись зробити з рабів народ за Божою подобою. Як коваль, "клепав... серця і сумління народу", але, здається, даремно.

Мойсей благав Бога озватися до нього, але "мовчала пустиня німа".

Раптом Мойсей почув голос. Йому здалося спочатку, що це говорить його "власне горе шалене", але це було не так. Голос почав допитуватися, чому Мойсей взявся вести ізраїльський народ: через гордощі, через сором чи через щось інше. Голос став спокушати Мойсея, намагаючись довести йому марність справи, якій він присвятив життя:

Коли пророк спитав, хто з ним говорить, той відповів:

Мойсей все більше став сумніватися у правильності шляху, обраного сорок років тому. У його серці "важка боротьба ішла з самим собою". Може, хай би єврейський народ залишався там, де був, бо "старі гнізда лишили, а нові здобути нема ні охоти, ні сили"?

Євреї побачили, як на верхівці гори стоїть якась гігантська постать, простягши до неба розкинуті руки. Це Мойсей, молячись, розмовляв із Богом, і його тінь падала аж на шатри. Люди боялися, щоб пророк їх не прокляв.

Вночі Мойсей знову почув голос, який твердив, що Бог не може керувати ні поодиноким камінцем, ні навіть пилом, не те що народом. Голос розповів давньогрецьку легенду про сліпого гіганта Оріона, який прямував до сонця, щоб здобути зір. За поводиря взяв хлопчика, та так і не дійшов, бо дитина показувала щоразу в інший бік - то на схід, то на захід, відповідно до того, як рухалося сонце. (Гігант у цій розповіді символізує людство, яке поспішає до незримої мети, прагнучи осягнути невідоме й фантастичне, руйнуючи при цьому "рідне й знайоме").

І знову залунав демонський сміх

Раптом задрижала земля, почувся грім, знялася буря. І тут з'явився Бог - Єгова. Коли все стихло, Мойсей почув голос Бога. Єгова пояснив пророкові, для чого той вивів синів Ізраїлю з Єгипту. Треба було духовно зміцнити обраний народ, підготувати до майбутніх випробувань, адже їм судилося "світ здобувать, його соки і скарби".

Поступ людства - це не скарби земні, а пошук духовності, невгамовна жага вдосконалення. Саме цей шлях веде до "обітованого краю". А
через те, що Мойсей на хвилину засумнівався в Богові, Бог вирішив: йому не дано буде побачити обіцяний край, він помре на порозі своєї мети:

Мойсей помирає.

Євреї побачили, що Мойсея на скелі немає, і всіма опанував жах, усі поглядали, "мов убійці, що вбили у сні найдорожчу людину".

Але що це? Вихор в степу? Здійснення пророцтва? Раптом в оточенні парубоцтва з'явився ватажок, "князь конюхів" Єгошуа. Він закликав євреїв: "До походу! До бою!" Ще мить - і всі в одному пориві зірвуться з місця, ліниві кочівники перетворяться на завойовників, героїв: "Авірона камінням поб'ють, а Датана повісять".

Опрацьовуючи літературні твори, ти не лише готуєшся до виконання частини "Українська література". Ти паралельно здобуваєш ідеї для творчої частини тесту - власного висловлення. Прочитавши статтю, присвячену тому чи іншому літературному твору, замислись: "Які потенційні теми власного висловлення можна пов'язати з цим літературним твором?"
Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко "Мойсей": аналіз твору, характеристика персонажів, скорочений переказ

# data[].attributes.attachment_link.description
Поема "Мойсей" - одна з вершин творчості І. Франка. У ній на основі біблійного сюжету показано шлях нації до незалежності, непрості взаємини пророка i народу. Ми охоче допоможемо тобі осягнути цей глибокий філософський твір! Хоч поема філософська і має глибокий зміст, хвилюватися нема причин Прочитавши цю статтю, ти зрозумієш тему та ідею поеми "Мойсей", познайомишся з персонажами твору, отримаєш уявлення про його композицію та сюжет.

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до повісті І.Франка "Перехресні стежки"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до повісті І.Франка "Перехресні стежки"

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до книги Івана Франка "Перехресні стежки"

# data[].attributes.attachment_link.description
Буктрейлер до книги Івана Франка "Перехресні стежки". Підготували бібліотекарі Кіровоградської МЦБС

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Були оплески й брава Й не лиха була слава; Тепер того не стало, Та ніщо не пропало.
Іван Франко. 1916

Рівно 100 років минає від тої миті, коли 28 травня 1916 року, о 4-й годині пополудні перестало битися серце творця "Каменярів" та "Мойсея".

Проте упродовж цих 100 років без Франка уявлення пересічного читача про творчість поета рідко коли сягало поза хрестоматійний мінімімум шкільної програми (радянської чи пострадянської - байдуже; відмінності між ними, на жаль, не надто великі...).

"Гімн" ("Вічний революціонер"), ті ж таки "Каменярі", кілька пʼєсок із "Зівʼялого листя", а останнім часом (за доби незалежності) - ще й "Не пора..." та пролог до "Мойсея" - ось і весь "джентльменський набір" зі сливе неосяжної Франкової спадщини, про який бодай щось відомо посполитій публіці. До цього надто куцого переліку можна додати хіба що вірш "Земле, моя всеплодющая мати..." - та й то лише тому, що уривок із нього вміщено на 20-гривневій купюрі...

Тим часом Іван Франко і розпочав, і завершив свою літературну (та й загалом творчу) діяльність саме як поет. Його поетична спадщина налічує понад 1000 віршів, 10 поетичних збірок та півсотні поем...

Про Франкового поетичного первістка - незбережений вірш "Великдень року 1871", присвячений памʼяті батька, Якова-коваля, уже йшлося у цьому блозі (див.: https://frankolive.wordpress.com/2016/05/01/великдень-із-франком/).

Натомість до нашого часу дійшли написані тоді-таки, у четвертому класі Дрогобицької гімназії, найраніші віршовані спроби Франка - "задачі домові" "Опись зими" та "Опись святого Вечера".

Поетичними акордами увінчався й фінал земної одіссеї письменника: на порозі відходу у вічність, коли давно вже замовкли проза і драматургія, його стомлені, покалічені хворобою руки майже до останньої миті продовжували виводити на папері ламаними, покрученими літерами нерівні віршовані рядки, утім, лише іноді сягаючи колишніх верховин творчого натхнення.

Якими ж були останні вірші Івана Франка - його, так би мовити, прощальні поетичні твори? Якими почуттями були вони сповнені? Що тривожило чи, навпаки, звеселяло змучену душу творця на дорозі у засвіт? Яким був, в остаточному підсумку, фінальний "меседж" поета, його передсмертне "посланіє"? Про це - у цьому дописі.

* * *

"Остатня часть" земної дороги Франка видалася межово важкою. Понадсильна сорокалітня праця "серед зневіри й глуму" надламала духову потугу митця, і він у зеніті творчої зрілості - рано, надто рано! - "розпочав спадистий шлях до склону". "Страшенна катастрофа" потьмарила осяйний ореол світлого генія творця-життєлюба. Зі стоїчної етики "каменярського героїзму" зосталася лишень жертовно-мученицька складова, спромоги до активної боротьби "за чесне, праве діло" дедалі меншали, сили танули, і герой дії - homo agens - неухильно перетворювався на героя страждання - homo patiens.

"Печать недужого духу" великою тінню лягла на Франкову творчість "смеркального" періоду.

"Не беруся судити про вартість тих праць, - гірко констатував письменник у листі до Єлисея Трегубова від 30 листопада 1907 р. щодо власного тогочасного творчого доробку (зокрема, наукового - праці "Історія української літератури"), - та все-таки одно скажу, я вливав у них свою душу, старався виставити скрізь ясно і пластично те, що розумію і як розумію дану річ. Я працював одним тягом понад силу пересічної людини, поки моя сила не вичерпалася і я не став таким полуідіотом, як тепер, коли я стратив пам'ять, коли притупився мій зір і слух, зламалася моя енергія".

Цю страшну, неначе б передсмертну, сповідь можна було б поставити за епіграф до останньої доби Франкової життєтворчості.

1908 рік, - за Франковим зізнанням, "рік, найстрашніший у моїм житті", - став моментом відліку "страшенної катастрофи" - тяжкої, невиліковної хвороби, яка відтоді вже не випустила зі своїх смертельних обіймів змучену жертву. Трагедія в хорватському містечку Ліпіку, де письменник перебував тоді на лікуванні (суд "духів" у ніч з 7 на 8 квітня 1908 р.), моторошно повторила окремі колізії Франкового "Похорону" і заледве не звела в могилу самого митця.

Голоси ворожих "духів" (й, зосібна, чи не найголовнішого з них - "духу" Драгоманова, якого Франко вважав винуватцем своєї недуги) здебільшого не надихали поета на нові твори, а навпаки, притлумлювали його творчу спромогу: "Сей надзвичайний дар, одержаний мною з волі Провидіння, робив мені майже неможливим усяке думанє", - стверджував письменник.

У листі до А. Черного від 5 жовтня 1910 р. Франко писав із цього приводу:

"Зрозумієте, що в таких відносинах усяка літературна праця була б утруднена, навіть коли б не було того безприкладного завзятого переслідування з боку ворожих духів, котрі протягом усього того часу, крім найрізніших способів мучення моїх рук, переслідували мене і переслідують досі ненастанним криком, що не перестає ані на хвилю, ані вдень, ані вночі. Незважаючи на те, одначе, я не перестаю працювати, хоч мушу вибирати такі теми, які можна обробити, диктуючи".

У цій статті ми розповімо про кілька останніх віршів Франка, що дійшли до нашого часу. Усі вони були написані у лютому 1916 року. Після того, вочевидь, знекрилена муза, ще не так давно така високолетна, вже не спроможна була здійнятися до вершин правдивого натхнення. Тож саме ці твори можна вважати Франковим поетичним прощанням зі світом, з людьми, із земним життям.

* * *

Про обставини, серед яких народжувалися ці "правдиві Schmerzenskinder" ( нім. діти страждання), написані "з уст духа", промовисто свідчать щоденникові нотатки автора, що супроводять польськомовні вірші "Сусід" та "Із театру італійської війни" (обидва датовані 19 лютого 1916 р.):

"Ніч із д[ня] 18 на 19 лютий після кількох майже неспаних ночий задля тяжких припадків моєї слабости спав я зглядно дуже спокійно й будився після досить довгих перерв свідомости лише [sic! - Б. Т.] чотири рази. Першим разом, іще не було півночи, з уст духа, мого невідступного переслідовника, що має особливий дар говорити ненастанно, а властиво верещати по змозі голосно день і ніч, а себе, хоч був чоловіком, поляком, родом із Люблина, раз у раз називає Богом ("Jestem ci Bogiem i nic ci zrobić nie mogę. Nie mam cię za nic zupełnie, wszystko ci jest do niczego", - се його улюблені звороти, адресовані до мене), я почув і затямив дословно ось яке глубокоумне оповідання <...> [далі йде невелика прозова оповідка та її поетичний варіант, перевіршований польською мовою: "W Italii w środku miasts...". - Б. Т.] <...> Прокинувшися другий раз тої самої ночи вже по півночи, я був під неясним вражінєм якихось слів, що в мене зложилися ось у який польський чотировірш, мов у телеграму [поетична мініатюра "I we Włoszech I w Doberdo...". - Б. Т.]".

* * *

Проте, на щастя, останні Франкові поезії поставали не лише під впливом кошмарних сновидінь та галюцинаторних візій, а й унаслідок глибоких філософських роздумів над сенсом життя.

Прикладом цього є поезія "Ще не пропало!" (датована 1 лютого 1916 р.):

[І]

Не раз думка гуляє

По ярах, по долинах,

Гриби в лісі збирає,

Зависа на вершинах,

Дише воздухом чистим,

Смерековим бальзамом,

Грає з сонцем огнистим

Над обваленим трамом,

Грає з мушок роями

Над потоком журливим,

П'є жадними устами

З джерела чисту воду

І вдиха прохолоду

Вдохом довгим, тужливим.

І дзвенить в душі повній

Оклик той невимовний:

"Чуй життя насолоду!

Чуй себе тут щасливим".

Але дійсність буденна,

Хоч зовсім не злиденна,

Хоч ту думку не гонить

З її раю земного,

Все-таки глухо дзвонить:

"Обійдешся й без того".

ІІ

По ріці думка бродить,

Рибку-блискавку ловить,

На кленя поглядає,

Як хвостом він майдає,

Щупака тут підслуха,

Як з-під берега жбуха

Або як шмигнуть мусить,

Шуваром поворушить,

Чи на дні - о, відміно! -

Сит лежить, як поліно.

Інший раз, як забагне,

З кореня мнюха тягне,

Тягне й в сак заганяє,

Бо інак не спіймає.

Але дійсність сувора,

Вдаремнять усе скора,

Хоч ту думку не гонить,

Слово тихеє ронить:

"Бач, безсилеє тіло

Чого ще захотіло!

Бродів мало чи много -

Обійдешся й без того".

ІІІ

Часом думка не в гори,

А на народні збори,

На засідання ради,

На розправи громади

Заблукає несміла,

Чи нема їй там діла?

А колись там тривога

Була й слів перемога,

Були оплески й брава

Й не лиха була слава;

Тепер того не стало,

Та ніщо не пропало.

На перший погляд, твір перейнятий гірким усвідомленням марнотності земних утіх і клопотів. Вірш побудовано на часовій опозиції "колись - тепер". Поет, унаслідок хвороби позбавлений фізичної можливості провадити звичне для себе приватне та громадське життя, активно працювати та відпочивати, виряджає свою думку в ті місця, де його колись невтомний дух раніше чи то заспокоювався, набирався сили, чи, навпаки, збурював людську громаду до шляхетних справ. Персоніфікована думка (типове для Франкової художнє явище уособлення абстрактних понять) гуляє по лісі, збираючи гриби, ловить рибу в ріці, вирушає на народні збори - тобто займається улюбленими, "сродними" справами самого поета, буває там, де сам він так хотів би ще хоч раз побувати... У цьому сенсі твір - це ліричний автопортрет автора, обрис граней його правдивого профілю як живої, повнокровної особистості.

Проте щоразу "дійсність сувора" накладає табу на ці прості земні радощі й турботи, забороняючи не те що "безсилому тілу" ліричного героя - ба навіть його думці вступати до "її раю земного": "Обійдешся й без того", - двічі лунає жорстокий присуд.

Що ж, минулося?.. Sic transit?.. Omnia transit, omnia mutant ( лат. усе тече, все змінюється)?..

Так, так і ще раз так. Але до цієї одвічної істини поет вносить істотну поправку, чітко сформульовану в останніх рядках твору: "Тепер того не стало, / Та ніщо не пропало", - ця Франкова поетична формула закону збереження духової енергії, зафіксована напередодні відходу у вічність, - одна з найістотніших його ліричних філософем, висновкова максима цілої його життєтворчості. Усе минає, але ніщо не минає даремно. Omnia mutandur, nihil interit ( лат. усе змінюється, але ніщо не зникає) - провідний принцип античної філософії, якому форми поетичного афоризму надав Овідій у ХV книзі "Метаморфоз". Кожна зернина, що впала на родючий ґрунт, неодмінно проростає в рослину, рослина дає цвіт, цвіт дає плід - така природна й божественна водночас логіка буття. Кожна добра справа примножує суму добра, кожне щире слово примножує суму правди, кожен свіжий образ примножує суму краси. "<...> В рух мас вносить кожда душа / Частку свойого льоту", а духові вартості непроминальні.

На порозі вічності поет-мудрець, зболений, самотній і хворий, на власному гіркому досвіді остаточно збагнув фатальну скінченність людського життя, неможливість повністю зреалізувати ідеї й потенції, втілити в життя всі плани і мрії, невловність, ба навіть примарність радісної миті особистого щастя, зрештою - минущість усього сущого. Проте, всупереч усім негодам, він не втратив любові до життя, не зневірився у високих ідеалах своєї юності, гордо доніс прапор "щиролюдського" гуманізму та свідомого націоналізму до самого смерку, коли напередодні визвольних змагань 1917-1921 рр. його було покликано в інший світ.

* * *

Не індивідуальне страждання, а передчуття великих випробувань і великого майбутнього свого народу у ХХ ст. стало головним предметом його передсмертних філософсько-ліричних розважань. Про це переконливо свідчить національний заповіт-повчання "Зоні Юзичинській" (3 лютого 1916 р.). Цей твір постав як зразок альбомної лірики, оскільки Франко записав його до блокнота сестри милосердя, а разом із тим студентки-слухачки Львівського університету Софії Юзичинської, що доглядала за хворим письменником у "Приюті для хорих і виздоровців Українських Січових Стрільців" при Народній лічниці по вул. П. Скарги, 2 у Львові.

Та насправді ця поезія є не так ліричною присвятою конкретній адресатці, як афористичним узагальненням Франкового етичного кодексу - кодексу правди й справедливості:

Не мовчи, коли, гордо пишаючись,

Велегласно брехня гомонить,

Коли, горем чужим утішаючись,

Зависть, наче оса та, бринить,

І сичить клевета, мов гадюка в корчи, -

Не мовчи!

Говори, коли серце твоє підіймається

Нетерплячкою правди й добра,

Говори, хай слів твоїх розумних жахається

Слямазарність, бездарність стара,

Хоч би ушам глухим, до німої гори, -

Говори!

Це справді Франків "символ віри", його profession de foi. Говорити правду "благовременно і безвременно", тільки правду і нічого, крім правди, - життєвий принцип, якому він не зраджував ніколи і який заповідав своїм нащадкам як найвищу істину. Від світання "молодечого романтизму" й до самого смерку в його серці жив "правдомовний Джеджалик". "Не мовчи!", "Говори!" - імперативи, рівно ж прості для розуміння, як і складні для виконання. Пригадаймо:

Блаженний муж, що йде на суд неправих

І там за правду голос свій підносить,

Що безтурботно в сонмищах лукавих

Заціплії сумління їх термосить.

Саме таким "блаженним мужем" був Франко; саме такими волів бачити своїх "спадкоємців в царстві духа".

* * *

Ще один "прощальний" твір Франка присвячено іншій сестрі-жалібниці - Софії (Зосі) Монджейовській-Гончар із того-таки "Приюту для хорих і виздоровців Українських Січових Стрільців", де письменник перебував з 13 листопада 1915 р. до 15 березня 1916 р.

Йдеться про вірш "Ще не близько весна..." (написано 17 лютого 1916 р.):

Ще не близько весна,

Лід ще ріки стина,

А мороз вуха й пахви щипає.

В приютян новина

Не смішна й не страшна -

Панна Зося у стрільці вступає.

Ще в затиші війна,

Але в марті вона

Розгорітися наново може.

В кухні нудно, невже до якихсь інших діл,

Тріску бомб та гармат, свисту стріл

Поривається серденько гоже?

В неї ще сім сестриць, а в приюті вона

Нібито милосердя сестрою,

Воно ще молоде,

До лиця їй буде

У стрілецькім сірім однострою.

Се ж сама ще весна!

Цвітка мов запашна,

Що зір радує самим лиш видом.

У мужеськім однострою

Жить з стрільцями сестрою

Їй не буде ні страхом, ні стидом.

Молоде та міцне,

Кріс без труду двигне,

Зручности теж їй не позичати.

Про смерть думки нема,

З иншими чи сама

Піде в розвід розставити чати.

Се ж сама ще весна!

Зітхне часом вона,

Чи сплакне в муштрі при якій хибі -

Зараз усміх засяє,

Серця всіх звеселяє.

Молодости, щастибі, щастибі!

Достоту: цей простий, художньо невигадливий, але дивовижно щирий, зворушливий вірш звучить так, ніби нині написаний. Тоді, як і тепер, в Україні тривала війна, і патріотично налаштована молодь не вагалася віддати своє життя за Батьківщину. Юнаки і дівчата брали до рук зброю, аби відстоювати національні інтереси та виборювати свободу. Серед них була і "панна Зося" ‒ Софія Монджейовська-Гончар, яка дбала про здоровʼя письменника у стрілецькому "Приюті". Те, що ця зовсім юна дівчина самохіть, з доброї волі, без примусу ставала до лав Січового Стрілецтва, промінявши легковажні сукенки на армійський однострій, до глибини душі зворушувало хворого, немічного Франка, який своїм поетичним та публіцистичним словом виховав цілу ґенерацію "Молодої України", а національно-визвольному рухові віддав найдорожче, що мав - своїх синів, Петра й Тараса, які також стали "усусусами". Прикметно, що поет трактує такий дівочий вибір без сексистських упереджень, зі симпатєю, щирою повагою та непохитною вірою в шляхетність намірів та успіх патріотичної справи.

Nota bene: і в сиві свої, присмеркові літа Франко зовсім не хворів на старечу мізантропію; він не кляв свою долю, а, доки змога, дякував Богові - "не молитвами, а своїми трудами" - за священний дар життя. Мабуть, саме тому в одному з останніх своїх віршів благословляв молодість, весну життя: "Молодости, щастибі, щастибі!".

* * *

І, мабуть, саме тому по грізних візіях воєнних жахіть до естетичної свідомості поета нарешті прийшов "Приємний вид" (8 лютого 1916 р.).

Приємний вид, коли бурхливе море

Після хуртовини втишається,

Коли після важких сльотливих хмар

Лазурем небо чистеє пишається,

Коли війна нелюдяна кривава

На мир переміняється,

І ворожнеча між двома людьми лукава

Щирою приязню устороняється.

Провідним образо- та смислотворчим чинником цього невеликого твору є мотив стишення бурі, ймовірно, запозичений із Біблії: лише в тиші і спокої чутно голос Божий, лише тоді промовляє він до людських душ, коли вони звільняються від марноти й ворожнечі. Порівняймо розгорнуту алегоричну картину богоявлення (теофанії) в старозаповітному оповіданні про з'яву Єгови пророкові Іллі з Першої книги Царів (1 Цар. 19:9-13), а також її численні відгомони у Новому Заповіті (див., зокрема: Мр. 4:35-41; Мт. 8:23-27; Лк. 8:22-25). Цей мотив також широко розгалузився у творчості Франка (від ранніх поезій "Схід сонця" та "Путь життя" до пізніших варіацій у новелі "Сойчине крило" та філософській поемі "Мойсей").

Сьогодні, коли на східних рубежах нашої держави знову ллють свою кров новітні каменярі - оборонці нашої свободи, а найбільшою мрією кожного українця, малого й великого, є мир, ця зворушливо-проста мініатюра звучить по-особливому щемливо й пророче.

На такій ясній, погідній ноті всезагального примирення, на такому гармонійному акорді урвалася остання струна Франкової ліри.

Катастрофа породила катарсис. Страждання дарувало очищення.

Буря стишилася. І промовив голос Єгови.

Франків дух повернувся на круги своя.

Він остаточно віднайшов "божеське в людськім дусі".

* * *

Про що вони, останні твори Франкової музи?

Про любов до життя і людей. Про прості земні радощі й насолоди - грибництво, рибальство - та їхню минущість. Про швидкоплинність часу та неможливість сповільнити, затримати чи обернути навспак його стрімку бистрину. Про гірку мудрість старості і весняний чар молодості. Про правду й брехню. Про війну і мир. Власне, про пошук миру, прагнення до нього - в душі, у суспільстві, у світі.

Чи віднайшла цей мир Франкова стражденна і бунтівлива душа десь там, у засвітах?

Хтозна.

Помолімося за неї сьогодні.

Може, вона усміхнеться нам із потойбіччя.

# data[].attributes.attachment_link.title
ПРОЩАЛЬНІ ВІРШІ ІВАНА ФРАНКА

# data[].attributes.attachment_link.description
© Богдан ТИХОЛОЗ Були оплески й брава Й не лиха була слава; Тепер того не стало, Та ніщо не пропало. Іван Франко. 1916 Рівно 100 років минає від тої миті, коли 28 травня 1916 року, о 4-й годині пополудні перестало битися серце творця "Каменярів" та "Мойсея".

# data[].attributes.body
1. Іван франко народився:
А) 27 грудня 1856 р.
Б) 27 червня 1856 р.
В) 27 серпня 1856 р.
2. В сім`ї:
А) коваля
Б) лікаря
В) комбайнера
3. У якому селі народився?
А) Нагуєвичі Дрогобицького повіту
Б) с. Веселівка Новомиргородського району
В) м. Вінниця
4. Дитинство Франка відбилося в повістях: (Вибрати)
"Олівець", "У кузні", "Під оборогом", "Малий Мирон", "Грицева шкільна наука", «У столярні»
5. Спочатку Франко навчався в школі села:
А) Ясениця Сільна
Б) Нагуєвичі
В) Бажанівка
6. Де навчався Франко з 1867-1875 рр.
А) у василіанському монастирі
Б) у Ясениці Сільній
В) у Дрогобицькій гімназії
7. Ранні вірші Франка були надруковані на сторінках Львівського журнала:
А) «Маяк»
Б) «Друг»
В) «Школяр»
8. Реалістичні оповідання Франка «Два приятелі» та «Лесина челядь» були надруковані у 1876 році в альманасі
А) «маятник»
Б) «Друг»
В) «Дністрянка»
9. Перша збірка віршів Франка називалась:
А) «Дністрянка
Б) «Балади і розкази»
В) «Друг»
10. Що відбувається у березні 1880 року в житті Франка:
А) його визнають українським письменником і поетом
Б) його арештують другий раз
В) він навчається у Дністровській духовній академії
11. У якому журналі вперше друкується роман «Борислав сміється»
А) «Світ»
Б) «Друг»
В) «Ромашка»
12. Виберіть українських діячів з якими знайомиться Франко коли відвідує Київ у 1885-1886 роках
Микола Лисенко, Тарас Шевченко, Максим Рильський, Іван Нечуй-Левицький, Старицький, Леся Українка, Панас Мирний, Павло Житецький, Михайло Коцюбинський.