# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До вашої уваги соціально-побутова повість "Маруся" - перший прозовий твір нової української літератури. Її автора, Григорія Квітку-Основ'яненка, Тарас Шевченко назвав "батьком української прози", схвально оцінював його творчість, і зокрема цю повість.

Що ви думаєте про цей твір? Після прочитання статті поділіться з нами своєю думкою в коментарях!

Автор тексту далі - Дмитро Заєць

***

Загальний аналіз твору

Автор

Григорій Квітка-Основ'яненко ( справжнє ім'я - Григорій Федорович Квітка) (1778-1843) - основоположник української прози, автор перших прозових творів живою українською мовою.

"Батьком української прози" назвав Квітку-Основ'яненка Тарас Шевченко.

Літературний рід

Епос

Жанр
Соціально-побутова повість
"Маруся" - перша повість в історії української літератури.

Тема

Зображення життя українського селянства, його праці, побуту, народних обрядів та звичаїв.

Основна ідея

Ствердження думки про високу моральність вихідців із українського народу, простих людей, їхню моральну вищість над представниками панства.

Характерні особливості

- Розлогі портретні характеристики персонажів, виконані в дусі українського фольклору, народних пісень.

- Майстерні пейзажі, описи української природи

- Наявність довгих авторських відступів, що містять авторські думки про героїв, моралізаторство, повчання, роздуми автора.

- Велику увагу приділено докладному опису українських народних звичаїв, детально описано обряди сватання, весілля, поховання, наведено автентичні узвичаєні слова, які промовляли селяни під час цих обрядів, народні пісні.

Літературний напрям

Сентименталізм - літературний напрям другої половини XVIII ст., який характеризується:
- увагою до внутрішнього світу людини;
- намаганням викликати у читача співчуття до героя, сильне емоційне співпереживання, сльози;
- надмірною ідеалізацією персонажів. Герої творів позбавлені недоліків, наділені винятково привабливими рисами в характері, зовнішності тощо;
- змалюванням вихідців із народу, намаганням довести їх моральну вищість над панами;
- обов'язковим трагічним фіналом. Найчастіше у таких творах на шляху закоханих стають численні перешкоди, остання з яких стає фатальною; один із головних героїв або усі гинуть від хвороби, трагічного випадку; на нещасливу розв'язку натякає якась пророча деталь в оповіді.

Цитатна характеристика основних персонажів

Основні персонажі: сільська дівчина Маруся, її батьки - Наум Дрот та Настя, її коханий - Василь.

Маруся

Маруся - ідеалізований образ дівчини з народу, красуні, дуже скромної, богобоязної та порядної. Докладно описано зовнішність та одяг дівчини, а також її характер. Зовнішню та внутрішню красу Марусі показано в дусі українських народнопоетичних, фольклорних уявлень про ідеальну дівчину з народу.
"Аж ось за отцевські і материнські молитви дав їм бог і дочечку. Та раді ж були обоє, і Наум, і Настя; таки з рук її не спускали. Коли ж, було, куди дитина побіжить, чи до сусідів, чи на вулицю, то вже котрий-небудь, або батько, або мати, так слідком за нею і ходять".
Про набожність Марусі:

Про Марусину вроду:

Про волосся:

Про звичку стримано одягатися:

Детальний опис одягу Марусі:

Про ввічливість Марусі:

Про порядність Марусі:

Загальна характеристика Марусі:

Батьки Марусі

Наум та Настя - це ідеалізовані представники українського селянства, надзвичайно роботящі, авторитетні серед односельців, товаришів, богобоязні, дуже порядні.
Наум Дрот Настя Дрот
Наум і Настя жили у мирі та взаємоповазі: "Не було між ними не тільки бійки, та ніякої лайки. Щодень хвалили бога за його милості".

Василь

Коханий Марусі, міський парубок Василь, змальований як дуже вродливий, скромний та порядний хлопець. Закохавшись у Марусю, Василь поводиться гідно, намагається сподобатися й догодити її батькам. Зворушливою є вірність та відданість хлопця в коханні.

Скорочений переказ твору

Дія твору відбувається в селі.

Селянин Наум Дрот та його дружина Настя були людьми богобоязними та праведними. В усьому вони дотримувалися Божого й морального людського закону. За це Бог допомагав їм.

За молитви й невпинну працю дав їм Бог донечку - Марусю. Дитина теж росла слухняна, покірна, на вулиці з дівчатами не бігала, все коло хати, весь ча молилася, радо ходила з матір'ю до церкви. Батьки піклувалися про свою дитину, доглядали її.

Виросла Маруся вродливою та привітною - справжня ідеальна красуня. Вона не любила гуляти з дівчатами, допомагала вдома матері. Не ходила й на вечорниці, лише на весілля до подруг Маруся не відмовлялася йти, але трималася там поважно.

Одного разу Марусю запросили бути дружкою (подругою нареченої) на весіллі. Серед бояр вона помітила Василя, який теж тримався спокійно, хоча був дуже вродливий. Василь теж звернув увагу на Марусю. Відразу полюбилися вони одне одному. Та не стали знайомитися, тільки дивилися та зітхали.

Нарешті Василь наважився підійти до дівчини з горіхами, за весільним звичаєм. Маруся відповіла на запитання парубка про кількість горіхів "чіт", тим самим висловивши згоду познайомитися з ним. Вона й сама не зрозуміла, як так вийшло.

У цей час почалися танці. Під час розмови з парубками Василь дізнався про Марусину вдачу та її батьків.

Маруся сиділа на призьбі разом із подругою Оленою Кубраківною. Вона теж стала розпитувати про парубка та дізналася, що Василь живе й служить у місті, а у його хазяїна - дуже гарна донька (Маруся була впевнена, що Василь закоханий у ту доньку, а на неї ніколи не звернув би уваги). Олена запросила Марусю йти з нею завтра в місто, щоб дещо купити.

Сама не своя повернулася Маруся додому та все чекала ранку. Василь теж не спав, бо він почув розмову дівчат і дізнався про їхні плани.

На ранок він нібито випадково перестрів подруг та зробив вигляд, що хоче оборонити їх дорогою від собак. Маруся все хотіла його спитати про хазяйську дочку, проте не наважувалася.

На базарі дівчина від хвилювання навіть забула, що мала купувати. Василь розпитав її й сам купив, чого треба. Він знову проводжав дівчат, вигадавши якусь причину. Дорогою Олена згадала, що не все купила, та побігла назад.

Закохані лишилися сам-на-сам й поговорили, розповівши про свої почуття. Дочекались на Олену, яка весь час поглядала на подругу та дивувалась. Біля села розійшлися, потім Маруся повернулася й попросила Василя прийти сьогодні до озера. Вдома вона нічого не могла робити до ладу, але була весела.

Біля озера вони цілувалися та розмовляли про своє кохання. Маруся вже хотіла розповісти батькам про Василя, але той сказав, що ще не час. Тоді Маруся вирішила більше з ним потай не зустрічатися.

Проте Василь все одно знайшов спосіб зустрічатися з дівчиною. Сталося це так. Через деякий час Василь допоміг на дорозі чоловікові з поламаним возом та заїхав до нього додому. Виявилося, що то батько Марусі. Батькам вони не зізналися, що знайомі. Батько попросив Марусю провести хлопця до воріт, тоді закохані поговорили між собою, домовившись, що Маруся розкаже, як поставилися до хлопця її батьки. Ті його хвалили.

Наступного дня хлопець знову прийшов. Потім став приходити кожного дня, помагав у господарстві, й старі до нього звикли.

Одного дня Василь прийшов до Марусі зі сватами. Наум несподівано відмовив, хоча добре ставився до хлопця. Маруся стала плакати, мати здивувалась. Василь благав старого змилостивитися над ними, просила й Маруся. Підтримала молодих і Настя. Але Наум повернув старостам хліб та наказав прийти наступного дня.

Батько про все розпитав Марусю. Наступного дня він сказав Василеві, щоб той відступився від його дочки. Хлопець не погоджувався. Тоді Наум пояснив йому, в чому проблема: Василя скоро мали забрати на багаторічну службу в армію.

Тому Наум попросив його принести папір, де буде написано, що його не заберуть у солдати. Для цього хлопець мав найняти когось, щоб він відслужив за нього у війську. Тож Василь мав відслужити в місті, щоб заробити грошей на відкуп.

Під час прощання з коханим Маруся знепритомніла. Потім вона довго журилася, не маючи звістки про Василя.

На Великдень у церкві читати "Апостола" вийшов Василь, який навчився читати під час служби. Після служби Наум запросив його до себе та почав розпитувати. Хлопець розповів, що за добру службу хазяїн обіцяв найняти за нього "найомщика". Тепер же він мусив їхати на заробітки до Одеси, а потім до Москви.

Після цього Наум таки погодився віддати дочку за Василя й запропонував засилати старостів. Цього разу Марусю засватали.

Письменник докладно описує обряд сватання, подає весільні пісні.

Коли Василеві прийшов час їхати, Маруся пішла його проводжати. Її гнітили погані передчуття. Проходячи повз кладовище, вона заплакала й сказала, що знайде її Василь тут, мертвою, коли повернеться.

По від'їзді коханого Маруся дуже тужила. Одного разу, пішовши в ліс збирати гриби, дівчина змерзла під дощем та сильно застудилася. Захворіла на запалення легень. Хворіла тяжко, а потім вирішили її причастити.

Не дочекавшись Василя, Маруся померла.

Повернувшись, хлопець побачив кохану в труні. Він аж упав, як неживий, потім кинувся до Марусі. Потім хотів накласти на себе руки. Хлопця умовляли заспокоїтися, проте він так і не зміг отямитися.

Після похорону Марусі Василь пішов у монастир, став ченцем і невдовзі помер, заморивши себе.

***

Розв'язка твору трагічна - Василь не застає своєї коханої живою, згодом сам помирає. Сумно 🙁 , але сентименталізму не притаманний щасливий кінець.

Сюжет цієї повісті (першої повісті в українській літературі!) перегукується з сюжетом іншої повісті, про яку ми вже писали. Пригадуєте трагічну історію кохання карпатських гуцулів Івана та Марічки з твору "Тіні забутих предків"?

Якщо ви пропустили цю статтю, можете надолужити втрачене:
Готуєтеся до ЗНО з української і не знаєте, з чого почати або що ще вивчити? Запишіться на наш короткий, але дуже повчальний відеокурс 5 найпроблемніших завдань ЗНО. Це безкоштовно!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
Повість "Маруся" Квітки-Основ'яненка: аналіз та стислий виклад твору, цитатна характеристика персонажів! - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
До вашої уваги соціально-побутова повість "Маруся" - перший прозовий твір нової української літератури. Її автора, Григорія Квітку-Основ'яненка, Тарас Шевченко назвав "батьком української прози", схвально оцінював його творчість, і зокрема цю повість. Що ви думаєте про цей твір? Після прочитання статті поділіться з нами своєю думкою в коментарях!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Енеїда" Івана Котляревського - твір надважливий: як в історії української літератури і мови (№1 написаний сучасною українською мовою!), так і в ЗНО. Питання про Котляревсього є завжди. Тож радимо сумлінно попрацювати над цим твором.

Читайте сам текст чи дивіться кумедний мультик, а тоді у нас можете опрацювати аналіз "Енеїди", скорочений переказ, характеристику численних її персонажів і, щонайважливіше, цитати про героїв! Таке забувається, а на ЗНО питаються... Тож дочитайте до кінця 😉

Автор тексту далі - Дмитро Заєць.

"Енеїда": характеристика твору

Змалювання життя українського суспільства кін. ХVІІІ - поч. ХІХ ст., різних верств населення (під виглядом троянців, латинян та інших народів).

Ідея "Енеїди":

1. висміювання українських панів і чиновників, козацьких старшин, їхнього "паразитичного" життя, обжерливості, пияцтва, нікчемних сварок;

2. водночас - уславлення патріотизму, вірності обов'язку, мужності, товариської солідарності (Еней, троянці, Низ та Евріал).

Основна думка "Енеїди": засобом сміху викрити і засудити негативні соціальні явища суспільства кін. ХVІІІ ст.-поч. ХІХ ст.

Жанр "Енеїди":

1. епічна поема - великий віршований твір, у якому розповідається про значні події і видатних осіб;

2. травестійний (з франц. "переодягання") твір. І. Котляревський переодягає своїх героїв в український одяг, згадує про українські страви, напої, народні ігри, пісні, зображує риси життя різних соціальних верств;

3. бурлескний твір - цей жанр вимагав, щоб про буденне говорилося піднесено, а героїчний зміст викладався вульгарно.

Загалом, "Енеїда" - бурлескно-травестійна поема, оскільки в ній створено різкий контраст між першоджерелом ("Енеїдою" давньоримського поета Вергілія), міфологічною темою й прийомами їх розкриття.

Твір містить шість частин, які змістовно пов'язані з подорожжю Енея й тими пригодами, що трапилися з ним.

Експозиція: знайомство з Енеєм і його ватагою троянців, які нагадують козаків-запорожців, з їх завзяттям, хоробрістю, веселими звичаями і войовничим настроєм.

Зав'язка: подорож Енея з троянцями у пошуках Італії.

Кульмінація: битва Енея з Турном, в результаті якої боги також розділились на два загони.

Розв'язка: перемога Енея над Турном, бо Зевс зглянувся на героя і став на його бік: "Живе хто в світі необачно, / Тому нігде не буде смачно, / А більш, коли і совість жметь".

Сюжет "Енеїди"

У творі накладаються дві сюжетні лінії:

1. основна - реальні мандри запорозьких козаків після зруйнування Січі;

2. канва сюжету поеми Вергілія.

Перша сюжетна лінія домінує над другою через образну систему твору. Звідси - історично обґрунтовані висновки про характери героїв як національних типів, а конкретно - як запорозьких козаків.

Сюжет "Енеїди" майже відтворює сюжет Вергілієвої "Енеїди". Після зруйнування Трої Еней разом з уцілілими троянцями шукає Італію. Сім років злостиві боги водили їх морем. Коли троянці прибувають до Італії, їх зустрічають гостинно. Еней хоче одружитися з дочкою місцевого царя Латина Лавінією, але того ж прагне Турн, цар рутульців. Турнові допомагають цариця Амата, дружина Латина, і цар Евандор. Боги також розділились на два загони: одні - на боці Енея, інші - Турна. Однак Еней перемагає Турна в бою і стає чоловіком Лавінії.

Віршовий розмір "Енеїди"

І. Котляревський уперше в Україні написав епічний твір силабо-тонічним віршем (ямбом), найбільш відповідним для української мови розміром.

"Енеїда": історія написання

Над "Енеїдою" І. Котляревський працював близько 30 років (з перервами). Три перші частини вийшли друком у 1798 р., четверта - в 1809 р., п'ята - в 1822 р.; повністю твір завершено в 1825-1826 рр., а видано в 1842 р., після смерті письменника.

1798 р. перше видання "Енеїди" з'явилося завдяки ініціативі конотопського поміщика Максима Пурпури. Вихід у світ "Енеїди" став епохальною подією в культурному житті України. Це була перша друкована українська книга, написана живою народною мовою, що своєю появою стверджувала початок етапу у розвитку нашої літератури.

"Енеїда": проблематика твору

У поемі висвітлено такі проблеми:

соціальна нерівність;

патріотизм народних мас, громадський обов'язок;

виховання майбутнього покоління;

дружба і ворожість;

любов і ненависть;

людяність і моральна нікчемність.

"Енеїда" - енциклопедія життя українського народу. Легко і невимушено вплітаються у сюжет поеми описи різних аспектів життя українця. У поемі зібрано велику й цінну етнографічну, етнологічну та фольклорну інформацію. У структурі поеми описано народні вірування, звичаї, ігри, обряди, побут, кухню й одяг.

Які негативні соціальні явища викриває та засуджує автор у поемі "Енеїда"?

1. Кріпацтво

Найважливішим явищем епохи І. Котляревського було кріпацтво, але в поемі не дано розгорнутих картин кріпосницької дійсності, тільки в окремих місцях автор виступає проти неподобств цієї системи. Найгостріший, хоч і непрямий виступ знаходимо в описі пекла: "Панів за те там мордували / І жарили зо всіх боків, / Що людям льготи не давали / І ставили їх за скотів".

Поміщики за тодішніми законами мали право робити з кріпаками, що хотіли: міняти, продавати, купувати. Це явище теж знайшло своє відтворення в "Енеїді": Юнона обіцяє дати Еолові "дівку чорнобриву", тобто невільницю-кріпачку. У пеклі бачимо панів, які були "дівок охочі бить", трапляються тут також кріпаки "і панські, і казенні".

2. Хабарництво

Усе чиновне панство, яке в поемі виведено в образах богів- олімпійців, за всяку найдрібнішу послугу вимагає нагороди. Без хабара нікуди не можна поткнутися.

Сама Юнона, дружина верховного бога, не наважується без хабара просити бога вітрів Еола, щоб той зробив бурю на морі, і Еол за "подарунок" згодний на злочин - потопити в морі сотні невинних людей, які ніякого зла йому не зробили.

Харон, перевізши Енея та Сивіллу через Стікс, "взяв півалтина за труди". Еней, добре знаючи "божеські звичаї", під час бурі поспішає пообіцяти богові моря "півкопи грошей" (копа - 50 копійок), і хоч Нептун і раніше знав, що вітри не мають ніякого права на його "вотчину" - море, та лише тепер виганяє їх. Якби Еней не дав хабара, Нептун і пальцем не ворухнув би, щоб допомогти йому.

Гострий осуд І. Котляревським цього потворного явища найяскравіше проявився в тому, що хабарників-чиновників письменник поміщає в пекло. Тут бачимо суддів, які "по правді не судили та тільки грошики лупили і одбирали хабарі"; крючкодера-жмикрута, який чиєсь "діло", тобто судову справу, так "переіначив", що навіть за тогочасними законами, за якими рідко карали хабарників, він міг потрапити у Сибір; у пеклі дуже багато різних чиновників-крутіїв, бо все тодішнє чиновництво, за мізерним винятком, грабувало народ, беручи хабарі.

3. Несправедливі, загарбницькі війни

Царський уряд, прагнучи загарбати все нові й нові землі, безперервно вів війни із сусідніми державами. І. Котляревський сам брав участь у воєнних походах і бачив, скільки горя і сліз несла війна трудовому народові.

Чимало батальних епізодів зображено карикатурно. Відверте глузування над войовничістю латинських правителів бачимо в сцені воєнних приготувань. І. Котляревський відверто проявляє свої симпатії до миролюбивої політики Латина і гостро засуджує войовничі настрої Амати. Але коли під тиском дружини Латин дає згоду на війну, автор змінює своє ставлення до цього персонажа.

З неприхованим презирством зображує письменник і "причину" війни: під час полювання хорти Енея розірвали улюбленого цуцика старої Аматиної няньки, що жила самотньо в лісі. Через цього цуцика ллється кров, гинуть люди, знищуються матеріальні цінності. І. Котляревський гостро засуджує війну за інтереси панівної купки, але до війни за "общеє добро", за інтереси народу він ставиться з повагою.

Іван Котляревський "Енеїда": скорочений переказ

Греки спалили Трою, і Еней з ватагою троянців, зробивши човни, попливли морем. Це побачила богиня Юнона (дружина Зевса), яка дуже не любила Енея, сина Венери, і побігла до бога вітрів Еола, щоб той здійняв бурю на морі й потопив троянців. За це вона обіцяла йому "дівку чорноброву".

Еол розпустив свої вітри та спричинив страшну бурю. Еней пообіцяв морському богові Нептунові "півкопи грошей", щоб той утихомирив вітри. Коли випогодилось, троянці стали готувати на обід "із салом галушки", "лемішку й куліш" і всяке інше, бо любили поїсти, випити, а потім поспати.

Венера, хвилюючись за сина, пішла до Зевса (голови богів), який "тоді кружав сивуху і оселедцем заїдав". Зевс сказав, що доля Енея вже вирішена: він поїде до Риму, "збудує сильне царство", "на панщину весь світ погонить" і "всім їм буде ватажок".

Кораблі Енея довго пливли морем і нарешті пристали до берега, де було місто Карфаген. А правила в ньому Дідона, "розумна пані та моторна". Цариця Дідона закохалася в Енея, щодня влаштовувала бенкети, вечорниці, ігрища, робила все, щоб парубок аж на два роки забув про свою мету, про Рим.

Зевс, випадково глянувши з Олімпа на землю, побачив, як гуляють троянці, розлютився і послав Меркурія, щоб той нагадав Енеєві про його призначення. Еней вночі втік від Дідони, а вона з горя себе спалила.

2

Довго пливли троянці синім морем і пристали до сицилійської землі, де правив цар Ацест. Їх прийняли гостинно, од душі почастували. Еней вирішив улаштувати поминки по своєму батькові Анхізу.

Поки їли, пили й гуляли, влаштовували кулачні бої й ігрища, Юнона послала свою служницю на землю, і та підмовила жінок спалити човни, щоб досадити п'яним чоловікам. Зайнялася велика пожежа. Еней розлютився, став лаяти богів і просити дощу. Дощ пішов, і не всі човни згоріли. Еней із горя ліг спати і побачив уві сні батька. Анхіз сказав, що все буде добре і хай Еней навідається до нього в пекло (щоб порадитись).

2

Знову довго пливли троянці по морю, аж їм набридло. Пристали вони до Кумської землі. Поки всі гуляли, зажурений Еней пішов шукати дорогу до пекла. І зустрів у хатці на курячій ніжці страшне "бабище". Це була Сивілла-пророчиця. Вона взялася відвести парубка до батька в пекло, тільки треба було дати хабара богу сонця Фебові та їй щось.

Сивілла та Еней дійшли до нори в якійсь горі і "пішли під землю темнотою". Це була вулиця у пекло, на якій жили Дрімота, Зівота, Смерть, а за ними в ряд стояли чума, війна, холод, голод та інші лиха. Тут були злі жінки, мачухи, сердиті чоловіки, неправедні судді, чиновники, волоцюги, п'яниці.

Дійшли до переправи через річку Стікс. Перевізник Харон переправив прибулих у пекло. Біля входу їх зустрів страшний пес із трьома головами. Сивілла кинула йому хліба, і вони з Енеєм проскочили в пекло.

Там кипіли в смолі всі грішники. Найбільше діставалося панам, які людей мордували і "вважали за скотів". Брехуни лизали гарячі сковороди, скупим вливали розтоплене срібло в рот, батьки, які синів не вчили, "кипіли в нафті в казанах".

Еней зустрів у пеклі Дідону, вбитих земляків-троянців, став із ними розмовляти, про все розпитувати в них, навіть реготати. Нарешті зустрівся з батьком, і той сказав, що від Енея буде "великий і завзятий рід"; "всім світом буде управляти".

4

Троянці відпливли від Кумської землі. Спочатку було тихо на морі, потім розгулялася буря. Коли ж вона вгамувалася, виявилося, що мандрівники потрапили на острів до цариці Цирцеї, яка перетворювала людей на тварин.

Троянці проспівали молебень Еолу, і той вітрами відвернув їх від біди. Нарешті припливли до берегів Тібру, на латинську землю. Правив там скупий цар Латин, який мав дружину Амату й дочку Лавінію. Дівчина була вродлива, мала багатьох залицяльників, але і їй, і матері найбільше подобався Турн - цар рутульців (італійців).

Еней наказав троянцям вчити латинську мову, а сам пішов знайомитися з Латином, взявши багато різних подарунків. Цареві це сподобалося - він уже бачив Енея своїм зятем.

Юнона не могла спокійно дивитися на безжурне життя Енея і вирішила всіх посварити. Під час полювання собаки троянців розірвали цуцика няньки Амати; Турнові приснилося, що Лавися його зрадила, і почалися крик, сварки. Турн оголосив війну Енеєві, і з ним у змову вступила Амата, яка не хотіла віддавати дочку за троянця.

5

Еней роздумує, як перемогти Турна, тим більше, що олімпійські боги не поспішають допомагати. Його зморює сон, і вві сні якийсь старий дід дає Енеєві пораду - побрататися з аркадянами, які були ворогами латинців.

Еней приносить жертву богам та їде до Евандра (царя аркадян). Той погоджується допомогти і відправляє з військом свого сина Палланта. Венера просить Вулкана-коваля зробити її синові міцну зброю.

Юнона через свою служницю попереджає Турна про можливий напад Енея і радить вдарити першим. Той іде на троянську фортецю, але взяти її не може. Тоді він спалює троянський флот. Венера скаржиться Цібеллі (матері богів), а та - Зевсу. Верховний бог перетворює кораблі троянців на сирен, і рутульці зі страху тікають.

Знову тихо. На варті стоять Низ і Евріал - молоді воїни. Низ пропонує пробратися в рутульський табір і побити ворогів. Хоче це зробити сам, адже в Евріала є стара мати, а в нього нікого немає. Однак його товариш не погоджується, і вони йдуть разом, бо, як каже Евріал, "де общеє добро в упадку, забудь отця, забудь і матку, лети повинность ісправлять". Багато ворогів знищили друзі, а як поверталися, натрапили на латинців, що йшли у свій табір.

Юнаки намагаються сховатися в лісі, але латинці їх вистежили, оточили ліс, що з нього "не зшмигнеш ніяк", і почали розшукувати "одважну пару". Коли піймали Евріала, Низ заліз на вербу, кинув списа і видав себе. Полковник Волсент стратив Евріала, а Низ засадив ворогові меч і сам поліг, "бо всі на його і напали... і голову зняли з плечей".

Розпочинається жорстока битва. Турн іде на штурм, троянці мужньо обороняються; знову втручається Юнона і захищає Турна. Рутульці б'ють троянців, і ті вже хочуть залишити фортецю. Тоді начальник артилерії починає їх соромити, нагадувати, що князь "за воїнів нас числить, за внуків славнійших дідів".

Присоромлені троянці гуртом дружно наступають, і Турн тікає.

6

Боги на Олімпі почали сваритися, Зевс розгнівався й суворо заборонив їм утручатися в людські справи. Еней через видіння довідується про те, що сталося в його стані, і йде в наступ. Мужньо б'ється й Паллант, але більш досвідчений Турн убиває його й відправляє в рутульський стан. Троянці насідають, от-от і Турн поляже. Юнона хитрістю й любощами домоглася від Зевса, щоб той зберіг життя Турнові.

Еней пропонує рутульцям помиритися й зробити поєдинок лише між ватажками. Латинці теж були не проти миру. Почався поєдинок Енея і Турна. Юнона знову втрутилась і почала допомагати цареві рутульців. Зевс сказав їй, що все одно Еней стане безсмертним, буде на Олімпі, тому хай не старається. Еней перемагає Турна, залишеного без допомоги богів, хоче його помилувати, але, побачивши на ньому Паллантову ладунку, вбиває, щоб помститися за смерть юного лицаря.

Характеристика персонажів "Енеїди" Івана Котляревського з цитатами

Героїв "Енеїди" можна поділити на дві групи:

У перших розділах поеми троянці змальовані у знижувальному плані: це ватага розбишак, які люблять порозважатися, зазирнути в чарчину, їхня поведінка чимось нагадує розваги запорожців. Ватажок троянців - Еней - "парубок моторний" і "хлопець - хоч куди козак", вдатний до всяких витівок. Він теж любить погуляти.

Але водночас це люди обов'язку. Коли виникає потреба боронити рідний край, то Еней і троянці виявляють мужність, патріотизм, поводяться як доблесні воїни. В останніх розділах поеми, змальовуючи цих героїв, Котляревський відходить від бурлескних традицій. В образах Енея й троянців виразно простежуються риси доблесного українського козацтва. Суттєві риси життя панівної верхівки України відображені й в образах деяких земних героїв: царя Латина, його дочки Лависі, князя Турна та інших.

Що стосується образів богів, то вони зображені в сатиричному, знижувальному плані. Котляревський опустив богів з Олімпу на землю, він позбавив їх святості, показав звичайними людьми.

Боги в поемі наділені рисами української панівної верхівки кінця XVIII століття. Вони - хабарники, нероби, інтригани, нудьгують від бездіяльності, проводять час у сварках і пиятиці. Так, цар богів Зевс змальований як п'яниця і самодур. Нептун і Еол - хабарники. Юнона - пліткарка, інтриганка.

Зевс (Зевес або Юпітер) - верховний бог, бог блискавки і грому. Зевс зображений як деспот, п'яниця з вередливим характером.

Юнона (Гера) - богиня шлюбу, його дружина. Показана як жінка з дуже поганим характером ("зла Юнона, суча дочка"), заздріслива, підступна, любить інтриги.

Венера (Афродита) - богиня кохання, побічна дочка Зевса, мати Енея. Показана як жінка з легковажною поведінкою, шльондра, готова на все заради успіху власного сина Енея.

Еол - бог вітрів, брат Зевса.

Нептун - бог моря, брат Зевса.

Вулкан - бог вогню, покровитель ковалів, чоловік Венери.

Меркурій - бог торгівлі, посланець богів, син Зевса.

2. Земні герої:

Еней - троянський цар, син Венери й Анхіза. Суперечливий персонаж: з одного боку, ледачий, "на всеє зле проворний", занадто любить пиячити, гуляти, з іншого боку, коли йдеться про інтереси троянців, громадський обов'язок, Еней веде себе достойно, навіть героїчно.

Анхіз - цар Трої, батько Енея.

Низ та Евріал - троянські воїни. В останніх розділах поеми серед троянців Котляревський виділяє два образи: Низа й Евріала. Ці юнаки приєдналися до троянського війська, щоб допомогти йому воювати проти ворога, і поплатилися життям. Котляревський захоплюється мужністю воїнів і через їхні образи висловлює свої погляди на те, як потрібно любити й обороняти Вітчизну:
Це слова Евріала про те, що треба передусім дбати про обов'язок перед громадою, а не про особисте життя (Евріал ризикує життям, незважаючи на те, що в нього є старенька мати).

Дідона - цариця Карфагена, коханка Енея.
На прикладі Дідони показано, як любовна пристрасть веде досить порядну жінку до божевілля й загибелі:

Латин - цар Латинської землі. Цей персонаж змальований іронічно: надзвичайно скупий, занадто обережний та боягузливий, майже не втручається в реальне управління державними справами, намагається уникнути воєн будь-якою ціною.

Амата - його дружина. Дуже пихата жінка, інтриганка, любить війни та конфлікти.

Лавінія (Лавися) - їх дочка. Вродлива юна дівчина, у якої багато залицяльників.

Турн - цар рутульський. Закоханий у Лавінію, дуже гордий та пихатий, впертий та войовничий суперник Енея.

Еванд - цар аркадський,

Палант - його син. Це союзники Енея у його війни проти Турна.

Сивілла - жриця бога сонця Феба. Не надто привабливий персонаж з вередливим характером, проте за хабар готова допомогти Енею пробратися до пекла та залагодити його справи.

***

Як вам "Енеїда"? Чи побачили ви в героях твору когось з нашої сучасності? Особливо коли готуєтесь до ЗНО, намагайтеся дістати для себе якийсь "урок" з прочитаного твору. А може, він допоможе вам на творчому завданні як приклад з літератури? 🙂

Більше "аналізів" (не лікарняних хе-хе, а літературних) ви можете знайти на сторінці списку творів до ЗНО:
Готуєтеся до ЗНО з української і не знаєте, з чого почати або що ще вивчити? Запишіться на наш короткий, але дуже повчальний відеокурс 5 найпроблемніших завдань ЗНО. Це безкоштовно!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Котляревський "Енеїда": аналіз, скорочений переказ, характеристика персонажів (+ цитати!) - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
"Енеїда" Івана Котляревського - твір надважливий: як в історії української літератури і мови (№1 написаний сучасною українською мовою!), так і в ЗНО. Питання про Котляревсього є завжди. Тож радимо сумлінно попрацювати над цим твором. Читайте сам текст чи дивіться кумедний мультик , а тоді у нас можете опрацювати аналіз "Енеїди", скорочений переказ, характеристику численних її персонажів і, щонайважливіше, цитати про героїв!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Наталка Полтавка" Івана Котляревського - це перша драма нової української літератури. Опрацюйте цей твір з нами, прочитавши аналіз "Наталки Полтавки" і проаналізувавши персонажів твору з цитатами!

Коротко про твір "Наталка Полтавка"

Розлука дівчини (Наталки) з коханим-бідняком (Петром) та плани одруження з немилим багачем (возним Тетерваковським).

Жанр "Наталки Полтавки":

"Наталка Полтавка" - соціально-побутова драма.

Однак сам автор, Іван Котляревський, так визначив жанр твору: "Опера малоросійська у двох діях", що передбачає багато музики та пісень.

"Наталка Полтавка" - це перший драматичний твір, написаний новою українською мовою.

Стиль "Наталки Полтавки":

Твору притаманні певні елементи сентименталізму, що розвивався на той час у літературі:

звернення до людських почуттів

змалювання їхньої сили й глибини

кінцівка: Возний відмовляється від Наталки.

***

Автор тексту далі - Дмитро Заєць.

Характеристика персонажів твору "Наталка Полтавка"

"Наталка Полтавка" стала першою в українській драматургії правдивою п'єсою з народного життя. І. Котляревський яскраво показав у ній типи народних характерів і за допомогою суто побутового конфлікту розкрив деякі соціальні відносини, образи чиновників, селян, бурлаків.

Образи п'єси надзвичайно колоритні і яскраві. Важко обрати серед них якийсь один - найколоритніший. Тому ми спробуємо коротко розглянути найголовніші образи твору, щоб виділити серед них найцікавіший.

Наталка Полтавка

Головною героїнею твору є українська дівчина Наталка Полтавка, яка є, власне, уособленням народного жіночого ідеалу. Наталка ніжна й вірна в коханні, з повагою ставиться до старших, поважає свою матір, намагається полегшити її життя. У скрутну хвилину дівчина навіть погоджується на самопожертву заради блага матері.

Усі інші персонажі характеризують дівчину тільки з найкращого боку. Так, про неї говорять:

Наталка рішуча й смілива, коли їй доводиться відстоювати своє кохання, боротися за нього. І вона спроможна домогтися свого, адже без коханого, Петра, не мислить подружнього щастя. Відсутні в дівчини й такі риси, як корисливість, неправдивість, зрадливість. Наталка Полтавка - справжній ідеал дівчини-українки, так майстерно зображений І. Котляревським.

Петро, коханий Наталки

Петро зображений у творі як сирота-бурлака, "без роду, без племені, без талану і без приюту", у нього "ні кола, ні двора", отже, ніякого багатства й статків. Тому й доводиться йому постійно мандрувати. У пошуках роботи Петро був "і у моря, був і на Дону, заходив і в Харків...".

Петро працьовитий, сердечний, щирий, безкорисливий, має почуття власної гідності. Крім того, він навіть здатний, як і Наталка, на самопожертву, тому й хоче відмовитися від коханої дівчини, щоб вона жила забезпечено й не йшла проти волі матері.

Петро кохає Наталку "більше всього на світі", "більше як самого себе". Благородство душі цього парубка безкінечне, і врешті навіть Наталчина мати розуміє, що кращого чоловіка для дочки не варто й бажати.

Горпина - мати Наталки

Досить складним є образ матері Наталки - Горпини. З одного боку, мати дуже любить свою дочку, піклується про її благо, виховала її доброю, чесною й працьовитою. З другого боку, в намаганні домогтися для дочки щастя мати завдає їй болю, змушує піти на самопожертву.

Адже мати й дочка розуміють щастя по-різному. Для Наталки воно полягає в поєднанні з коханим чоловіком, подружньому щасті з Петром, у вірності своїй обіцянці вийти за нього. Але Горпина вважає, що щасливим може бути тільки матеріально забезпечене існування, тому й змушує дочку вийти то за дяка, то за підканцеляриста, а врешті за возного. Однак наприкінці твору мати переконується, що дочка буде щасливою тільки з благородним і любим дочці Петром.

Возний Тетерваковський

Крім позитивних образів, у п'єсі є й сатиричні, кумедні, які представляють ворожий селянам табір визискувачів. Возний Тетерваковський, наприклад, виступає збірним сатиричним образом судових чиновників, і хоч у п'єсі він показаний не на службі, а в особистому житті, як залицяльник і наречений, усе одно в розмовах і поводженні він виявляє себе як здирник і хабарник.

Спочатку цей комічний чоловік, наслідуючи старовинні романси, співає, що він полюбив дівчину, як " жадний вовк младую ягницю", як "з медом мак". І в таких піснях він показує себе як людина недолуга, скупа на почуття. Крім того, рівень освіти в нього не досить високий, і він намагається виглядати розумнішим, вживаючи в мовленні різні довгі й перекручені слова:

Складається враження, що він ставиться до свого кохання й до дівчини, ніби до судової справи, яку так за звичаєм і розв'язує.

Возний - тип хабарника, який потерпає через те, що з кожним роком все складніше стає "викачувати" із селян гроші. Усі його інтереси дрібні й низькі: судові справи, визискування, начальство, позови тощо. Микола дає йому таку влучну характеристику: "Хапун такий, що з рідного батька злупить ".

Розмова возного з Петром про театр яскраво розкриває його невігластво, неосвіченість, яку він так старанно приховував.

Виборний Макогоненко

Подібним чином зображується й виборний Макогоненко:

Він здатний плести інтриги, влаштовуючи сватання возного, але, з другого боку, жаліє матір Наталки, яка потерпає через бідність.

Таким чином, якщо ми маємо обирати героя за його позитивними якостями, душевною красою, то, звичайно, зупинимо свій вибір на Наталці.

Скорочений переказ твору "Наталка Полтавка"

І дія

З хати виходить Наталка з відрами на коромислі і, підійшовши до річки, співає пісню "Віють вітри, віють буйні", яку закінчує словами: "Петре! Вернися до мого серця! Нехай глянуть очі мої на тебе іще раз..."

До неї підходить возний Тетерваковський, гарно одягнений панок. Він починає освідчуватися Наталці: "Не в состоянії поставить на вид тобі сили любві моєй. Когда би я іміл - теє-то як його - столько язиков, сколько артикулов в статуті ілі сколько зап'ятих в Магдебурськом праві, то і сих не довліло би на восхваленіє ліпоти твоєй! Єй-єй, люблю тебе до безконечності".

Наталка йому відмовляє, говорячи, що він пан, а вона сирота, він багатий, а вона бідна, він возний, а вона простого роду, отже, по всьому видно, що вона йому не під пару. Возний продовжує умовляти дівчину: "Так знай же, що я тебе давно уже - теє-то як його - полюбив, як тільки ви перейшли жити в наше село". Наталка співає йому пісню:
Видно шляхи полтавськії і славну Полтаву, Пошануйте сиротину і не вводьте в славу. Не багата я і проста, но чесного роду, Не стижуся прясти, шити і носити воду. Ти в жупанах і письменний, і рівня з панами, Як же можеш ти дружиться з простими дівками? Єсть багацько городянок, вибирай любую; Ти пан возний - тобі треба не мене, сільськую.
Закінчивши співати, говорить: "Перестаньте жартувати надо мною, безпомощною сиротою. Моє все багатство єсть моє добре ім'я; через вас люди начнуть шептати про мене, а для дівки, коли об ній люди зашепчуть..."

Їхню розмову перериває виборний Макогоненко, який з'являється із піснею-нісенітницею "Дід рудий, баба руда".

Наталка іде додому, а возний скаржиться Макогоненку на погані нові порядки, за яких стали переслідувати хабарників і крутіїв у земстві та судах. На це виборний із радістю відзначає: "Зате нам, простому народові, добре, коли старшина... не допуска письменним п'явкам кров із нас смоктати..."

Та возний не образився на ці слова, не нагримав на "крамольного" Макогоненка, бо він має намір просити виборного бути посередником по його "сердечному ділу". Возний наївно передає виборному свою розмову з Наталкою і навіть обіцяє: "Єжелі виіграеш - теє-то як його - любов ко мні Наталки і убідиш її доводами сильними довести її до брачного моєго ложа на законном основанії, то не пожалію - теє-то як його - нічого для тебе".

Виборний погоджується, але розповідає правду про Наталку, про те, чому вона відмовила: "Уже не що, другого любить..."

І повідав історію життя Терпилів. Жили вони раніше в Полтаві, мали гарний двір з рубленою хатою, льохом і садом. Терпило, понадіявшись на своє багатство, почав знайомитись не з рівнями, "заводити бенкети,- пив, гуляв і шахровав гроші", покинув свій промисел і помалу розточив усе своє добро. Розпився, почав гримати на Наталку, лаяти Петра, якого узяв за годовання, а потім і зовсім вигнав його з дому. Помер Терпило в бідноті, залишивши дружину і дочку без шматка хліба. Після його смерті Терпилиха перейшла жити у село. А Наталка чотири роки чекає Петра, від якого нема ніяких звісток.
"Наталка без душі його любить, через його всім женихам одказує, та й Терпилиха без сльоз Петра не згадує".
Хоча возний і довідався про Наталчине кохання, він вирішив не відступати. І виборного навчає: "...коли ж що, то можна і брехнути для обману, приязні ради", бо в житті всі один одного обдурюють.

Свої слова возний підтверджує піснею "Всякому городу нрав і права":
"Всякий, хто вище, то нижчого гне, Дужий безсильного давить і жме, Бідний багатого певний слуга, Корчиться, гнеться пред ним, як дуга. Всяк, хто не маже, то дуже скрипить, Хто не лукавить, то ззаду сидить; Всякого рот дере ложка суха - Хто ж єсть на світі, щоб був без гріха?"
В цей час Наталка у своїй хатині сидить з матір'ю і шиє. Дівчина сумна та невесела, а ще матір докоряє їй за те, що вона відказує усім женихам. "Убожество моє, старость силують мене швидше заміж тебе оддати". Наталка плаче, просить не примушувати її до заміжжя з нелюбим, а стара матір просить Наталку бути покірною, розповідає про мрію бачити дочку багатою та щасливою, нарікає на упертість Наталки, плаче, просить: "...викинь Петра з голови, і ти будеш щасливою".

Бідна дівчина не витримала материних сліз, докорів, прохань і погодилась вийти заміж за першого ж, хто посватається, тільки б матір заспокоїлася та спокійно прожила свою старість. Наталка надіялась, що женихи, яким вона відмовила, вдруге не прийдуть, та й возний після розмови біля річки не наважиться слати старостів.

Та помилилась Наталка. Бо увечері в їхню хату прийшов виборний і сказав Терпилисі: "У мене єсть на приміті чолов'яга - і поважний, і багатий, і Наталку дуже собі уподобав".

Терпилиха дуже зраділа цій звістці, вона уже бачила цього письменного, розумного і поважного чоловіка своїм зятем. Вона разом із виборним починає умовляти дівчину вийти заміж за возного.

Макогоненко картає Наталку, що вона не любить своєї матері; не хоче зласкавитися над нею, продовжити ЇЇ щасливі дні. Наталка обіцяє все стерпіти, все зробити заради спокою і добробуту матері. Виборний загадує дівчині не ґедзатися, як старости прийдуть, і, задоволений виконаною місією, поспішив до Тетерваковського.

Наталка залишилася в хаті сама. З її уст вириваються слова: "Боже милосердний! Що зо мною буде! Страшно і подумать, як з немилим чоловіком весь вік жити, як нелюба миловати, як осоружного любити. Куда мені діватись? Де помощі шукати?.. Горе мені!"

Всі її думки і помисли линуть до коханого, і в пісні вона звертається до Петра:
"Прийди, милий, подивися, яку терплю муку! Ти хоть в серці, но од тебе беруть мою руку. Спіши, милий, спаси мене од лютой напасті! За нелюбом коли буду, то мушу пропасти".
II дія

Сільською вулицею іде парубок. Це Микола. Сирота, що живе на світі без роду, без племені, без талану і без приюту. Тому він і вирішує іти до чорноморців, яких любить за їхні козацькі звички: "Так і я з чорноморцями буду тетерю їсти, горілку пити, люльку курити і черкес бити".

В цей час з'являється із піснею "Сонце низенько, вечір близенько" Петро, який повертається у Полтаву. Петро і Микола відразу заприятелювали, адже обидва були без кола, без двора, без родичів і сім'ї.

Недалеко від них, з хати Терпилихи виходить возний з шовковою хусткою на руці і виборний з рушником через плече. І парубки дізнаються, що возний заручився з найкращою дівчиною у селі. Петро, ще нічого не знаючи про Наталку, відчуває, як щось стискує його серце, яке віщує біду.

Петро намагається дізнатися, чи не його це кохану засватали. Він запитує: "Де ж вони перше жили?.. Чи давно тут живуть?.. Як вони прозиваються?" Почувши від Миколи відповідь, він закриває руками обличчя, опускає голову і стоїть нерухомо.

Побачивши, у якому стані Петро, Микола здогадався, хто перед ним стоїть. І вирішує допомогти йому зустрітися з Наталкою. Із словами "Стережись, Петре, нарікати на Наталку. Скілько я знаю її, то вона не од того іде за возного, що тебе забула. Підожди ж мене тут", - Микола іде до Терпилихи.

Петро залишився сам. Він вражений несподіваною звісткою, що "вмісто багатого батька найшов мать і дочку в бідності і без помощі". Він сумує і тужить, що запізнився на один день, і через це буде горювати все життя.

В цей час підходить до нього виборний, і вони розмовляють про театр, у якому Макогоненко ніколи не був. Він навіть запитує: "А що се таке театр, город чи містечко?" І Петро терпляче пояснює, що це великий будинок, куди ввечері з'їжджаються пани дивитися комедію. "Се таке диво - як побачиш раз, то і вдруге схочеться", - ділиться Петро своїми враженнями від театру.

До їхньої розмови прилучається возний, який виявляє неабияку обізнаність із історичними подіями, певними літературними явищами своєї доби, критично висловлюється про спотворення фактів з історії України у театральній виставі "Казак-стихотворец": "Великая неправда виставлена пред очі публичності. За сіє малоросійськая літопись вправі припозвать сочинителя позвом к отвіту".

Миколі вдалося визвати Наталку, яка дуже сумна і невесела й говорить, що краще кинутись у Ворсклу, ніж вийти заміж за возного. Микола запевняє дівчину, що може зробити так, що вона й у Ворсклі не буде, і журитися перестане. І сповіщає їй, що повернувся Петро: "Він тут, та боїться показатись тобі, потому що ти посватана за возного".

Наталка ж у цьому не бачить ніякої перешкоди. "Мати моя хотіла, щоб я за возного вийшла замуж затим, що тебе не було. А коли ти прийшов, то возний мусить одступитися",- пояснює вона Петрові.

Микола підтримує закоханих, хоче допомогти їм бути разом, а коли на вулиці з'явилися виборний, возний і Терпилиха, попереджає: "Наступає хмара, і буде великий грім".

Терпилиха, яка була дуже рада заручинам дочки з таким поважним паном, перелякалася, побачивши Петра. Ще більше налякали її слова Наталки: "Коли Петро мій вернувсь, то я не ваша, добродію".

Не знає мати, що і говорити. І дочки жаль, і гріх закон ламати, і перед возним страшно, який починає лякати судом. А тут ще і виборний вихопився: "О, так! так! Зараз до волосного правління та і в колоду". Це вже остаточно переповнило чашу терпіння матері.

І де взявся той "осоружний" Петро? Схвилював, збурив спокійне, тихе лоно сімейного щастя, яке мало скоро посміхнутися Терпилисі. Вбита горем мати з острахом волає: "Батечки мої, умилосердіться! Я не одступаю од свого слова. Що хочете, робіте з Петром, а Наталку, про мене, зв'яжіте і до вінця ведіте".

І в тому, що сталося, мати звинувачує Петра, бо раніше Наталка не була такою сміливою та упертою. Але Петро заперечив: "...щоб я Наталку одговорював іти замуж за пана возного, научав дочку не слухати матері і поселяв несогласіє в сім'ї - нехай мене Бог накаже! Наталко, покорися своїй долі, послухай матері, полюби пана возного і забудь мене навіки!"

Мати слухає спокійну, лагідну мову Петра, і серце її добрішає. Про парубка, якого щойно проклинала, вже говорить: "Добрий Петро! Серце моє против волі за нього вступається!"

А Петро, щоб ніколи возний не дорікнув Наталці, що взяв бідну, віддає їй усі свої зароблені гроші.

І тут обізвався возний, побачивши, що справа складається не на його користь, і якого вчинок Петра просто приголомшив. Він взяв Наталку та Петра за руки, підвів їх до матері: "Благослови дітей своїх щастям і здоров'ям. Я одказуюсь от Наталки і уступаю Петру во вічноє і потомственное владініє з тим, щоб зробив її благополучною".

І тепер уже всі захоплені вчинком возного, а Микола виголошує: "От такові-то наші полтавці! Коли діло піде, щоб добро зробити, то один перед другим хватаються", а виборний додав: "Наталка - по всьому полтавка, Петро - полтавець, та й возний, здається, не з другой губернії".

Терпилиха благословляє Наталку та Петра.

Дія закінчується словами Петра: "Наталко! Тепер ми ніколи не розлучимося. Бог нам поміг перенести біди і напасті, він поможе нам вірною любовію і порядочною жизнію бути приміром для других і заслужить прозвище добрих полтавців. Заспівай же, коли не забула, свою пісню, що я найбільше любив".

Наталка співає:
Ой я дівчина Полтавка, А зовуть мене Наталка: Дівка проста, не красива, З добрим серцем, не спесива. Коло мене хлопці в'ються І за мене часто б'ються, Но я люблю Петра дуже, А до других мні байдуже. Мої подруги пустують І зо всякими жартують, А я без Петра скучаю І веселості не знаю. Я з Петром моїм щаслива, І весела, і жартлива, Я Петра люблю душею, Він один владієть нею.
А потім уже всі разом співають пісню "Начинаймо веселиться, час нам сльози осушити".

***

Чи є у вас якісь запитання? Можете сміливо ставити їх у коментарі під статтею.

На нашому сайті ви можете прочитати про інші твори з української літератури до ЗНО. Усі вони зібрані в одному місці зі списком творів до ЗНО:
Готуєтеся до ЗНО з української і не знаєте, з чого почати або що ще вивчити? Запишіться на наш короткий, але дуже повчальний відеокурс 5 найпроблемніших завдань ЗНО. Це безкоштовно!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Заєць

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Котляревський "Наталка Полтавка": аналіз твору, скорочений переказ, характеристика персонажів (+цитати!) - 200baliv

# data[].attributes.attachment_link.description
"Наталка Полтавка" Івана Котляревського - це перша драма нової української літератури. Опрацюйте цей твір з нами, прочитавши аналіз "Наталки Полтавки" і проаналізувавши персонажів твору з цитатами! Розлука дівчини (Наталки) з коханим-бідняком (Петром) та плани одруження з немилим багачем (возним Тетерваковським). Жанр "Наталки Полтавки": "Наталка Полтавка" - соціально-побутова драма.

# data[].attributes.headline
Дистанційний урок

# data[].attributes.subject
Дистанційний урок

# data[].attributes.body
"Маруся"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
онлайн школа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дистанционная школа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дистанційна школа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дистанционное обучение

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дистанційне навчання

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
домашняя школа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
домашнее обучение

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
домашнє навчання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Онлайн-школа Альтернатива

# data[].attributes.attachment_link.title
13-Українська література-9 клас-Григорій Квітка-Основ’яненко. «Маруся» (Дистанційна школа)

# data[].attributes.attachment_link.description
Вступайте до "Онлайн-школи "Альтернатива" та навчайтесь повноцінно у себе вдома з отриманням документа про освіту державного зразка http://online-shkola.com.ua/. Ви можете дивитись наші уроки в зручний час та будь-яку кількість разів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Григорій Квітка-Основ'яненко

(1778-1843)

Справжнє прізвище - Квітка. Памфлетист, прозаїк, драматург, фундатор нової української прози, довів, що українська мова не наріччя, а повноправна мова великого народу.
Читати біографію.
Маруся

Присвячена Анні Григорівні Квітці - дружині автора.

Сюжет: Зустрівшись на весіллі, Маруся та Василь закохуються одне в одного. Вони готові одружитися, проте батько Марусі Наум проти - Василя можуть забрати на службу. Тоді Василь іде на заробітки і знаходить спосіб відкупитися від служби. Але йому потрібно ще виконати деяку роботу - і на поминальну неділю паски він розлучається з Марусею, до осені. Під час останньої зустрічі Маруся передбачає свою смерть і невдовзі помирає, простудившись під дощем. Під час похорон Марусі Василь дуже побивається. Після поховання Марусі Василь зникає. Батьки дізнаються, що він був ченцем в Печерському монастирі в Києві і невдовзі помер.

Жанр твору: сентиментально-реалістична повість.

Ознаки сентименталізму: посилена увага до психології людини, підкреслення здатності простої людини до тонких чуттєвих переживань, ідеалізація героїв.

Ознаки реалізму: достовірно передані картини селянського побуту та звичаїв, рекрутчина як головна перешкода до одруження закоханих.

Тема твору: кохання Марусі та Василя

Ідея твору: піднесення краси почуттів простої людини.

(також можна додати, що цей твір був написаний як доказ того, що українською можна написати твір, який здатний виявити найменші порухи людської душі)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Маруся" Григорій Квітка-Основ'яненко шпаргалка

# data[].attributes.attachment_link.description
(1778-1843) Справжнє прізвище - Квітка. Памфлетист, прозаїк, драматург, фундатор нової української прози, довів, що українська мова не наріччя, а повноправна мова великого народу. Читати біографію. Присвячена Анні Григорівні Квітці - дружині автора. Сюжет: Зустрівшись на весіллі, Маруся та Василь закохуються одне в одного. Вони готові одружитися, проте батько Марусі Наум проти - Василя можуть забрати на службу.

# data[].attributes.body
Презентація

# data[].attributes.body
2009р

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас бульба

# data[].attributes.headline
Життєпис (хронологічна таблиця)

# data[].attributes.subject
Життєпис (хронологічна таблиця)

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєвий шлях (хронологічна таблиця) · Лайфхаки з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
Познайомився з Іваном Сошенком (родом із Богуслава). Той познайомив хлопця з: 1. Євгеном Гребінкою; 2. Василем Григоровичем (професор теорії естетики Академії мистецтв, її учений секретар; одружений з дочкою Івана Мартоса); 3. (через 1) Олексієм Венеціановим (професор Академії, придворний маляр); 4. Василем Жуковським (через 2 і 3) - поет, вихователь наслідника престолу царевича Олександра; 5.

# data[].attributes.headline
Рання творчість

# data[].attributes.subject
Рання творчість

# data[].attributes.attachment_link.title
Рання творчість Т. Шевченка · Лайфхаки з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
1.3. Пам'ятка читача, або Як говорити до літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
EdEra Books - соціальний проект інтерактивної освітньої літератури. Розробляється командою молодих науковців, програмістів, дизайнерів та експертів. Онлайн-книги на EdEra складаються з ілюстрованих текстів з інтегрованими відео та тестами для перевірки здобутих знань. Дозволяють поєднати різні методи сприйняття інформації і підвищити ефективність навчання. І головне - безкоштовний доступ онлайн 24/7.

# data[].attributes.attachment_link.title
EdEra Books - інтерактивна освітня бібліотека

# data[].attributes.attachment_link.description
EdEra Books - соціальний проект інтерактивної освітньої літератури. Розробляється командою молодих науковців, програмістів, дизайнерів та експертів. Онлайн-книги на EdEra складаються з ілюстрованих текстів з інтегрованими відео та тестами для перевірки здобутих знань. Дозволяють поєднати різні методи сприйняття інформації і підвищити ефективність навчання. І головне - безкоштовний доступ онлайн 24/7.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зміст · Лайфхаки з української літератури

# data[].attributes.attachment_link.description
1.3. Пам'ятка читача, або Як говорити до літератури

# data[].attributes.attachment_link.title
Тестові завдання "Українська література"

# data[].attributes.attachment_link.description
Збірник містить понад 1500 тестових завдань для перевірки знань з української літератури та підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання. Тести укладено відповідно до програми ЗНО 2015 року, на основі шкільних підручників та художніх текстів.Може бути використаний учителями та учнями старших класів у навчальному процесі та для самопідготовки до ЗНО.

# data[].attributes.body
список імператорів

# data[].attributes.attachment_link.title
Список імператорів Росії - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
До прийняття нового титулу правителі Росії ( Московського князівства) іменувалися царями (зокрема, батько і дід Петра І Олексій Михайлович та Михайло Федорович відповідно). Усі російські імператори належать до імператорського дому Романових. Династія Романових на престолі закінчилася після смерті доньки Петра I Єлизавети Петрівни, а її наступники були представниками династії Гольштейн-Готторп-Романових.

# data[].attributes.body
план уроку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народний ватажок, реальна історична постать, герой твору Т. Шевченка "Гайдамаки". ( По вертикалі: 1. Залізняк)

Визначте твір Тараса Григоровича за поданими рядками: Борітеся - поборете, / Вам Бог помагає! / За вас правда, за вас слава / І воля святая. ( По горизонталі: 1. "Кавказ") 2. Істоти, які погубили причинну в однойменному творі Т. Шевченка. ( Русалки) 3. Жанр твору "Лілея". ( Балада) 4. Назва села - місцевості, де народився поет. ( Моринці) 5. Твір Г. Квітки-Основ'яненка, який проілюстрував Т. Шевченко. ( "Знахар") 6. Художник, земляк Т. Шевченка, що брав участь у викупі його з кріпацтва. ( Сошенко) 7. Після закінчення Академії мистецтв Тарас Григорович викладав у Київському університеті предмет... ( Малювання) 8. Видатна українська просвітителька, яка встановила у власній садибі в Харкові перший пам'ятник Т. Шевченкові (1899 р.). ( Алчевська)

Образ твору "Кавказ" - символ нескореності, боротьби, протистояння злу. ( По горизонталі: 1. Промітей) 2. Один із перших шевченкознавців і сподвижників поета. ( Костомаров) 3. Гетьманська столиця, про яку письменник не раз згадував у своїх поетичних творах, зображував у малярстві. ( Чигирин) 4. Конференц-секретар Академії мистецтв, якому Т. Шевченко присвятив поему "Гайдамаки". ( Григорович) 5. Село, де поет провів свої дитячі роки. ( Кирилівка) 6. Скульптор пам'ятника Т. Шевченку в Києві. ( Манізер) 7. Письменник, який так охарактеризував Кобзаря: "Він був сином мужика - і став володарем у царстві духа". ( І. Франко) 8. Визначте твір Тараса Григоровича за поданими рядками: "І в мене в сім'ї великій, / В сім'ї вольній, новій, / Не забудьте пом'янути / Незлим тихим словом". ( "Заповіт")

Підбиття підсумків заходу.

Життям своїм... поезією він заявив кричущу несправедливість кріпосного права.

Т. Шевченку випало творити у виключно жорстокі часи. Експлуатація закріпаченого селянства переходила всякі межі. Збройні спроби поневолених селян протидіяти свавіллю поміщиків жорстоко придушувалися. З висоти своїх ідейних революційно-демократичних переконань дивиться Шевченко на ту "вінценосну громаду" і в сатиричній поемі "Сон".

Поет сміявся грізним, спопеляючим, страшним для експлуататорів сміхом, який не випадково був спрямований уже не протии окремих потворних явищ тогочасної дійсності, а проти усієї системи самодержавно-кріпосницького ладу, проти основних суперечностей миколаївської імперії, проти найбільших хвороб суспільного життя - самодержавства, царя з його урядом, панів і духовенства, за утвердження нового суспільного ідеалу.

(фр. grotesque, від італ. grotta - грот, печера) - художній засіб, прийом, що ґрунтується на свідомому перебільшенні, контрастах трагічного й комічного, де реальне

- стилістична фігура протиставлення явищ, предметів, характерів; посилює змістовне й емоційне звучання твору. Використовується у віршах, прислів'ях та приказках, у назвах книг і творів. Це фігура побудована на використанні антонімічних пар. У Т. Шевченка поетичний контраст - це не просто художній прийом, а мистецький підхід, метод пізнання дійсності, у якій було аж надто багато протиріч. Прийом протиставлення багатих і бідних, невільників і вільних людей, чесних і безчесних, підлих та справедливих, щасливих та нещасних можна сказати універсальний у "Кобзарі". Контраст часто перебуває в центрі

Т. Шевченко вирішив поїхати в Україну. Для цього навіть перервав навчання в Академії мистецтв. Тягнуло в рідний край. На Батьківщині поет провів кінець весни, все літо і всю осінь 1843 року, повернувся до Петербурга в лютому 1844 року. У цей час він і написав "Сон" ("У всякого своя доля"), де відтворив живі враження дикої сваволі поміщиків, злиденного життя і нестерпних страждань кріпаків. Свій гнів вилив він у поемі, яка

є гострою сатирою на царську Росію часів Миколи І, на всю систему самодержавного ладу.

На допиті після арешту в 1847 році Шевченко так з'ясував виникнення задуму цієї поеми: "Будучи еще в Петербурге, я слышал везде дерзости и порицания на государя и правительство. Возвратясь в Малороссию, я услышал еще более и хуже между молодыми

и между степенными людьми; я увидел нищету и угнетение крестьян помещиками, посессорами и экономами-шляхтичами, и все это делалось и делается именем государя и правительства". Тому виникла потреба написати твір у певному розумінні узагальнюючий, який би розкрив людям очі на сутність тогочасної суспільно-політичної системи, показав би людям: таким ось насправді є той лад, у якому нам доводиться жити. З моменту написання твору пройшло багато часу. І всі ці роки він "працював" - розкривав людям правду про

самодержавний лад царської Росії. Той лад уже давно зник. Але читаючи цю поему зараз, постійно ловиш себе на думці, що твір запрограмований на більше, що йдеться в ньому не тільки про царську Росію, що істина показана в поемі, цілком актуальна для нашої зовсім недавньої історії. Одне слово, істину, яку відкрив Шевченко в 1844 році, не завадило б і нам глибше зрозуміти. Епіграф у творі звучав так: "Дух истины, его же мир не может

прияти, яко не видит его, ниже знает его.". Таким чином, поет проголосив: у "Сні" я покажу вам істину, а ви пізнайте, зрозумійте її.

засудження аморальності й паразитизму господарів країни, заклик до самоусвідомлення народу, пробудження його національної гідності.

Основна думка І. Франко: "Сон" - це, безперечно, перший в Росії сміливий і прямий удар на гниль і неправду кріпацтва". Т. Шевченко в поемі заявив на весь голос, що головні біди України є похідними від її підневільного стану в Російській імперії.

ліроепічна сатирична поема, це політична сатира; поема-інвектива (інвектива - пряме, найгостріше засудження певної вади). Підзаголовок твору - "Комедія" - вказує на комічно-сатиричний, гротескно-кумедний характер змальованих у ньому основних сцен-картин, особливо наприкінці поеми.

Назва поеми несе певне ідейне навантаження. В українській літературі часто використовувалась метафора сну, від якого народ скоро повинен прокинутись. Поет показує старшні картини самого цього сну. Більш того сон стає сатиричним прийомом, який дає

поетові волю в сатиричному, гіперболізованому та символічному змалюванні суспільних вад. Слід визначити, що Т. Шевченко часто вдавався до такого прийому зображення і для виявлення своїх істинних настроїв, і для виявлення настроїв персонажів. Таким прийомом зображення написані твори "Сон" (1844), "Сон" (1847), "Сон" (1858), "Сестрі" (1859), "Поставлю хату і кімнату" (1860), "Буває, в неволі іноді згадаю" (1850), сон Оксани в поемі

"Слепая", сон дівчат у "Відьмі", сон Марини в поемі "Марина", сон автора в повісті "Прогулка".

Форма розповіді героя про бачене у сні досить поширена в літературі. У поемі Шевченка вона є засобом реалістичного мотивування фантастичних подій, надзвичайних картин і сцен, чудесних метаморфоз. Поема побудована як широкий панорамний огляд. Сон героя

поеми, а віддак і розповідь про нього, складається з трьох основних тематичних частин або картин. Героєві розповіді сниться, ніби він летить над Україною, далі над Сибіром і, нарешті, потрапляє до Петербурга, оглядає місто, а потім, зробившись невидимим, проникає в царський палац. У палаці він спостерігає, як розлючений цар дає стусани своїм сановникам, а потім стає свідком чудернацького перетворення царя на кошеня. Бачачи цю метаморфозу, герой поеми розсміявся; тоді цар на нього "як зикне" - він і прокинувся. Своєрідним вступом до панорами, що має постати перед героєм поеми в його польоті над країною, є його монолог-прощання із землею. В пристрасних і схвильованих словах прощання з рідним краєм відкриваються нові грані душі, нові риси духовного обличчя оповідача. Прощаючись з рідною землею, він називає її "неприязним краєм". "Мою муку, мою люту,- каже він,- в храмі заховаю..." Душа його поривається "високо, високо", у безвість, де "крику людського і плачу не чуть", бо "немає там власті, немає там кари". Він несе в собі біль за Україну, до якої літатиме "з хмари на розмову", на раду. Він намагається втішити "сироту-небогу" Україну надіями на майбутнє: "Живе правда у господа бога". У цьому монолозі оповідач постає як романтична постать з палкими емоціями, трагічними думками про долю народу, як

запеклий ворог "власті" і "кари" над людьми. З сумом розпрощавшись із землею, герой поеми пролітає на світанку над Україною, її просторами. На його очах прокидається

природа. Шевченко створює вражаючий словесний живопис рідного пейзажу, чарівного українського ранку. Уся країна "повита красою". Але тільки на мить замилувався цим чарівним пейзажем герой твору, бо й чарівність рідної землі не може заспокоїти його душу, вражену людським стражданнями, сповнену "лютої муки". Контраст між красою природи

й потворним життям віддається в душі героя ще пекучішим болем. "Душе моя, чого ти сумуєш? Душе моя убогая, чого марно плачеш?" - запитує він, і чує, як його душа, що увібрала в себе страшну правду народного життя, з болем вигукує: Он глянь,- у тім раї, що ти покидаєш / Латану свитину з каліки знімають, З шкурою знімають, бо нічим обуть / Княжат недорослих, а он розпинають / Вдову за подушне, а сина кують, / Єдиного сина, єдину дитину, / Єдину надію! в військо оддають! / Бо його, бач, трохи! а онде під тином / Опухла дитина, голоднеє мре. / А мати пшеницю на панщині жне. З України герой твору переноситься у далекий, холодний Сибір, щоб хоч на часину сховатися від пануючого на землі зла, від повсюдного "крику і плачу людського". Але перед ним відкривається нова картина страждань і неволі: каторжани "із нор золото виносять, щоб пельку залити неситому", тобто цареві. І між ними, запеклими злодіями, штампованими вбивцями й грабіжниками,- політичні засланці, борці за свободу. Устами оповідача поет славить революціонерів, засланих самодержавством до Сибіру. Тут і з'являється образ "царя волі", царя "всесвітнього". Це збірний, широко узагальнений образ революційних борців,

центральний у цій частині поеми і поданий в ореолі внутрішньої сили й незалежності. Він позбавлений якихось конкретних рис, будучи не стільки образом реального революціонера, скільки уособленням ідеї революційного служіння народові, революційної віри й героїзму. Шевченко створив образ політичного засланця, що залишається непохитним у своїх переконаннях, "не просить, не плаче, не стогне". Поет наголошує, що традиції декабристів,

їхні ідеї й думи пробуджують, гартують, виховують суспільну свідомість. Картина каторги змінюється картиною царської столиці. Оповідач знову виступає в лічині простакуватого селянина, який нібито вперше потрапив до Петербурга. "Церкви та таланти... і ні однісінької хати" - так сприймає він столичне місто. Святкові ілюмінації на вулицях здаються йому пожежею. І місто, і люди постають у сприйнятті оповідача мовби учудненими. Стиль і манера розповіді про них близька до бурлескної традиції. По-бурлескному "учуднений", знижений характер мають описи Петропавловської фортеці, пам'ятника Петрові І.

Трагічний викривальний пафос картин України й Сибіру змінюється в "петербурзькій" частині поеми інтонацією іронічної народної оповідки. Серед чиновницької "братії" трапився оповідачеві й "землячок... з циновими ґудзиками", тобто чиновник, урядовець. Він

пропонує свої послуги - провести в царський палац. "Тільки, знаєш,- каже він,- ми, брат, просвіщені,- не поскупись полтинкою...". Продажність, ницість чиновництва - і ця деталь знаходить своє місце в загальному змалюванні Петербурга. Шевченко тут уперше в українській літературі показав місто в типових соціальних контрастах та суперечностях. З одного боку - царський палац, панство, урядовці, з другого - простий народ, "вбогі", які

"на труд поспішали", "заспані дівчата", муштровані солдати. У центрі третьої (петербурзької) частини поеми - сатиричнее викриття самодержавства, царського двору, придворних. Шевченкова сатира досягає тут найвищого напруження й нещадної

разючої сили. Реалістичність зображення тут уже цілком поступається місцем сатиричному гротескові, одвертим перебільшенням, шаржовим образам, фантасмагоричним сценам. Незримий оповідач потрапляє до царського палацу й стає очевидцем потворного дійства - урочистого виходу царя з царицею до натовпу придворних, які з жалюгідною догідливістю "аж потіють та товпляться", щоб то ближче стати коло самих: домагаються царських милостей. Портрети царя й цариці гіперболічно шаржовані. Вони "мов сичі надуті; а диво-цариця, мов та чапля між птахами, скаче, бадьориться", "цариця небога, мов опеньок засушений, тонка, довгонога, та ще на лихо, сердешна, хита головою", цар "вилупив баньки з лоба", "одутий, аж посинів". Закінчується царський прийом сценою, що стоїть у ряду най-

яскравіших прикладів політичного гротеску в світовій літературі:

До найстаршого... та в пику

Ця сцена становить метафоричне відтворення самої суті самодержавного правління. І. Франко назвав її "картиною генерального мордобитія", у якій поет змалював безмежну сваволю царя і затаврував систему, "при якій царська воля та брутальна сила була

всім, а людське чуття та справедливість уважалися нічим". Продовженням цього сатиричного гротеску є наскрізь фантасмагорична фінальна сцена поеми. Від крику царя один за одним на очах оповідача зникають ті, на кому тримається царський престол,- "всі пузаті", а далі й "менші" і "дрібні" царедворці, челядь, військова охорона. Позбавлений свого оточення й підпори, цар, який за хвилину до цього здавався всемогутнім, має вигляд

жалюгідного кошеняти: "Стоїть собі, голову понурив... Мов кошеня, такий чудний". Шевченко майстерно користувався засобами гротескної метафори у викритті царату.

Так само несподівано, як воно й почалося, балаганне дійство, вся ця "комедія" з царем, раптом зникає, як лихе видіння. Поема закінчується іронічною усмішкою оповідача, а водно-

час і справжнього автора твору, самого Шевченка.

Висновок: саме царі найперші винуватці соціалістичного й національного поневолення українського народу, грабіжники його багатства, руйнівники його традицій, мови, культури.

- Яке значення для людини має сон?

- Коли говорять: "Сон в руку"? Чи бувають сни віщими?

- Для чого поет страшні реалії тогочасного життя відтворив у сні? Про яке життя мріяв митець?

- Чому Тарас Григорович вважав, що немає Господа?

- За що у творі висміюються ті, хто "отечество любить"?

- Чому край у творі названо неприязним, Україна - "безталанна вдово"?

- Про що свідчить прощання героя із рідною землею?

- У чому поет вбачає красу рідної землі?

- З приводу чого у ліричного героя виникає душевний неспокій, милуючись Україною?

- Які "всі лиха, всі зла" мав на увазі Т. Шевченко?

- Яким, на перший погляд, здався поету Сибір? Хто були його невидимими мешканцями?

- Чим ліричний герой здивував земляка біля царських палат? За що "каламар" вимагав від сновидця гроші? Про що це свідчить?

- Чому, на думку поета, царські палати - це рай?

- Хто такі блюдолизи? Як письменник їх характеризує у творі?

- Якими у поемі зображені цар і цариця?

- Про що свідчить поведінка самодержавця до підлеглих? (... Цар підходить / До найстаршого... та в пику / Його як затопить!..)

- У чому виявилося ставлення поета до Петра І і Катерини? За що він їх таврує?

- Яким у творі зображено повсякденне важке життя кріпаків, муштрованих солдат?

- У чому вбачає поет зневажливе ставлення до рідної мови, а значить до народу, його культурної спадщини?

- Від чого ліричний герой прокинувся зі сну?

- Чому сон для оповідача - це чудне диво?

- Як Т. Шевченко в поемі таврує самодержавство?

- Сон в однойменному творі Т. Шевченка - це фантастика, казка чи реалії тогочасної дійсності?

- Які історичні події, факти, особи відтворені у поемі? Що їх об'єднує?

- Доведіть, що "Сон" - комедія.

Відтворити документальні кадри картини сатиричної минувщини у творі Т. Шевченка "Сон".

- Муштровані солдати у місті.

- Знову царський палац і його мешканці.

- Згадка про Петра І та Катерину.

- Тогочасне суспільство, де панує самодержавство.

1. Закінчіть фразу відповідно до змісту твору: "У всякого не тільки своя доля, а й...":

2. "Щедра та розкішна" людина:

г) не реагує на будь-яке лихо.

3. "Царят і старчат" поет називає:

г) загарбниками і поневолювачами рідного краю.

4. Хижина ліричного героя, що з'явився напідпитку додому, нагадувала:

5. Як характеризується сон п'яного з бенкету:

6. Птах, який супроводжував політ героя у сні:

7. Вирушаючи у підхмарну подорож, герой залишає край:

8. Твір Т. Шевченка, про героїню якого згадує він у "Сні", зазначаючи: То покритка, попідтинню / з байстрям шкандибає, / батько й мати одцурались, / й чужі не приймають.

9. З якою метою оповідач звертається до Бога? Щоб він:

б) покарав винних у соціальній несправедливості;

в) поспівчував горю покритки;

г) щораз ощасливлював бідних людей.

10. Для чого ліричний герой здійснював мандри по небу? Щоб:

а) дослідити життя в підхмар'ї; б) відчути радість і насолоду від цього;

11. Пролітаючи над містом, сновидець міг спостерігати за:

а) театральним дійством; б) спорудженням храмів;

12. Царицю поет у творі називає:

а) зів'ялою квіткою; б) опалим листям;

Т. Шевченко поемою "Сон" допоміг нам розібратися в сутності тоталітарної держави. Він не розтлумачував нам це робив за допомогою логічних аргументів. Його аргументи - це живі, образні картини життя самодержавного суспільства. Картини сатиричні. Бачимо їх і добре відчуваємо всю ненависть поета до ладу, що "витягував" з його народу життєві сили.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
українська література

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
старша школа

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
конспект уроку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
презентація до уроку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
завантажити конспект уроку

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
завантажити презентацію до уроку

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Вольська

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська література. 9 клас. Конспект уроку. Презентація. Т. Шевченко "Сон" ("У всякого своя доля"). Сатиричний пафос поеми, його спрямування - Освітній портал

# data[].attributes.attachment_link.description
Народний ватажок, реальна історична постать, герой твору Т. Шевченка "Гайдамаки". ( По вертикалі: 1. Залізняк) Визначте твір Тараса Григоровича за поданими рядками: Борітеся - поборете, / Вам Бог помагає! / За вас правда, за вас слава / І воля святая. ( По горизонталі: 1. "Кавказ") 2. Істоти, які погубили причинну в однойменному творі Т.

# data[].attributes.headline
Балада "Ой летіла ст

# data[].attributes.body
Балада "Ой летіла стріла"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УРОКИ⁄ЗНО⁄ДПА

# data[].attributes.attachment_link.title
Балада "Ой летіла стріла"

# data[].attributes.headline
"Ой на горі вогонь г

# data[].attributes.body
"Ой на горі вогонь горить"

# data[].attributes.headline
"Ой під вишнею"

# data[].attributes.body
"Ой під вишнею"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зоя Боур-Москаленко

# data[].attributes.attachment_link.title
ОЙ ПІД ВИШНЕЮ ПІД ЧЕРЕШНЕЮ  музика Іван Паторжинський авторка кліпу Зоя Боур-Москаленко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Балада "Ой на горі вогонь горить" - уславлює мужність і відданість козаків-захисників, сповнена тронного звучання.

"Ой на горі вогонь горить" аналіз балади - тема, ідея, художні засоби, композиція розкриті в цій статті.

"Ой на горі вогонь горить" аналіз

Тема: оспівування трагічної долі козака, який після бою в долині лежав "порубаний, постріляний".
Ідея: висловлення співчуття загиблому козакові.
Основна думка: Та вже ж твій син оженився / Та взяв собі паняночку, / В чистім полі земляночку.
Римування: паралельне.
Віршовий розмір: ямб.

Символи балади "Ой на горі вогонь горить":

Кінь - символ вірності, відданості, швидкості, волі.
Вогонь - символізує війну.
Ворон - насторожливий птах, символізує смерть, негоду.

Композиція "Ой на горі вогонь горить"

Експозиція: А в долині козак лежить, / Порубаний, постріляний...
Зав'язка: Ой коню мій вороненький, / Біжи, коню, дорогою, / Та прибіжиш під батьків двір.
Кульмінація: Ой коню мій вороненький, / А де ж мій син молоденький?
Розв'язка: Та вже ж твій син оженився, / Та взяв собі паняночку, / В чистім полі земляночку.

Художні засоби "Ой на горі вогонь горить"

Метафори: "Накрив очі осокою", "коник плаче".
Пестливі слова: "ніженьки", "рученьки", "вороненький", "вірненький", "паняночку", "земляночку".
Звертання: "Не плач, коню, надо мною", "Біжи, коню, дорогою", "Не плач, мати, не журися".
Риторичне запитання: "А де ж мій син молоденький?".
Риторичний оклик: Ой коню мій вороненький, / Товаришу мій вірненький!
Повтори: "Ой коню мій вороненький", "А ніженьки китайкою".

Важкою і небезпечною була служба козака, особливо сторожового. Він повинен був день і ніч вартувати, чи не збираються вороги напасти зненацька на його рідну землю. У разі небезпеки - запалювати сигнальний вогонь. Козак устиг повідомити про нападників, а сам лежить "порубаний, постріляний". І посилає вірного товариша, коника вороненького, щоб сказав батькам, що син їхній не повернеться, бо одружився "із сирою землею" - такою метафорою означена загибель козака.

"Ой на горі вогонь горить" текст балади

Ой на горi вогонь горить,
А в долинi козак лежить,
Порубаний, пострiляний.
Китайкою покриваний.
Накрив очi осокою,
А нiженьки китайкою.
А нiженьки китайкою,
А рученьки нагайкою.
Що в головах ворон кряче,
А в нiженьках коник плаче.
Ой коню мiй вороненький.
Товаришу мiй вiрненький!
Не плач, коню, надо мною.
Не бий землi пiд собою.
Бiжи, коню, дорогою,
Степовою широкою.
Та прибiжиш пiд батькiв двiр,
Та вдаришся об частокiл.
Як прибiжиш пiд ворота,
Стукни-грюкни коло плота.
Вийде сестра - розгнуздає.
Вийде мати - розпитає:
- Ой коню мiй вороненький,
А де ж мiй син молоденький?
- Не плач, мати, не журися.
Та вже ж твiй син оженився.
Та взяв собi паняночку,
В чистiм полi земляночку.

Балада "Ой на горі вогонь горить" аудіо

# data[].attributes.attachment_link.title
"Ой на горі вогонь горить" Аналіз (Паспорт твору) - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Балада "Ой на горі вогонь горить" - уславлює мужність і відданість козаків-захисників, сповнена тронного звучання. "Ой на горі вогонь горить" аналіз балади - тема, ідея, художні засоби, композиція розкриті в цій статті. "Ой на горі вогонь горить" аналіз Тема: оспівування трагічної долі козака, який після бою в долині лежав "порубаний, постріляний".