# data[].attributes.body
Jak se člověk vnímá a jak ho berou jiní
Má několik vrstev
Podmíněná prostředím kde žijeme a odkud jsme vzešli
Vyvíjí se v čase

# data[].attributes.body
Danka

# data[].attributes.body
Zuzka

# data[].attributes.body
Martina

# data[].attributes.body
článek Kateřiny Čapkové v Dějinách a současnost

# data[].attributes.body
článek Kateřiny Čapkové na www.holocaust.cz

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Na návštěvu paní Hildy Lechnerové do domova seniorů ve Freiburku jsem odjížděla plná zvědavosti i obav. Připravovala jsem se na to, že paní Lechnerová nebude moc sdílná, že bude mít vzhledem ke svému vysokému věku - bylo jí sto let - zdravotní potíže, a hlavně, že si již na mnohé nebude pamatovat. Se samozřejmostí jsem předpokládala, že vyrostla v německy mluvící rodině, patřící nejspíše ke střední vrstvě a dost možná, že byla ovlivněna sionismem, který byl zvláště u mladé generace Židů v Sudetech ve 30. letech populární. Životní příběh paní Lechnerové mne však opět přesvědčil, že typologie je sice v historii potřebná, konkrétní životní zkušenosti lidí se však do škatulek většinou nevejdou.

H. Lechnerová dnes.

Do Chile proti své vůli

Dveře mi otevřela elegantně oblečená dáma, uvítala mne česky a uvedla do pokoje, kterému dominoval obraz Hradčan a Karlova mostu. V rozhovoru jsme pokračovaly německy, protože již šedesát let česky nemluvila, ale čas od času - zvláště při vzpomínkách na maminku - přešla do krásně vyslovované mateřštiny.

Paní Hilda Lechnerová se narodila roku 1905 v Javorné (Seewiesen), dvě hodiny cesty od Klatov. Její rodiče a ona s bratrem byli jediní Židé a jediní česky mluvící obyvatelé vesnice. Do Javorné se její rodiče - manželé Blochovi - přestěhovali z českého vnitrozemí, kde vychodili české školy, ale nenašli zaměstnání. V Javorné si otevřeli obchod se smíšeným zbožím pro místní vesničany, od kterých naopak vykupovali nasbírané lesní plody. Maminka paní Lechnerové vyrostla v přísně tradiční židovské rodině, kde se dodržovala košer domácnost. V Javorné však byl s židovskými tradicemi konec. Široko daleko neznali Blochovi žádné Židy, do synagogy to měli daleko. Ve škole neměla malá Hilda židovské náboženství, protože by byli sbratrem jediní, kdo by je navštěvovali. Chodila do místní německé školy, jiná ve vsi nebyla. Vzhledem k tomu, že se se svými kamarádkami ze vsi se dorozumívala bavorským dialektem, vyrůstala vlastně v trojjazyčném prostředí.

Od svých třinácti let pobývala v Bílině u Teplic-Šanova u své tety, kde vychodila měšťanku. Židovská komunita v Bílině byla větší, na Vysoké svátky se chodilo do synagogy: Ničemu jsem tam nerozuměla, vždyť jsem neměla ani židovské náboženství. [?] Ani jsem neuvažovala, proč do synagogy chodím, jistě ne z přesvědčení, ale spíše protože to byla moje povinnost. Ani v Bílině se nevedla košer domácnost, neslavil se ani šabat.

Svého budoucího manžela poznala paní Hilda v Teplicích. Walter Lechner se narodil a žil v Berlíně (jeho rodiče pocházeli z Moravy), odkud utekl 30. března 1933, když se dozvěděl o bojkotu Židů připravovaném na další den. Utekl se synem a manželkou, která pocházela z vesnice u Teplic. Sbalili jen nejnutnější věci a do svého berlínského bytu se již nikdy nevrátili. V Teplicích si pan Lechner otevřel nakladatelství (které měl i v Berlíně), vydával adresáře a později i Teplitzer Gemeindezeitung. Při druhém porodu manželka i dítě zemřely. Roku 1937 si vPraze vzal Hildu Blochovou, která ho nejdřív prý nechtěla, protože to byl německý Žid, a já byla hrdá Češka.

Po obsazení Rakouska přemlouval Walter Lechner manželku k emigraci z Československa. Dokázal realisticky odhadnout situaci, ale žena o emigraci z milovaných Čech nechtěla ani slyšet. Byla jsem přesvědčená, že kdyby Hitler napadl Československo, postaví se za nás celý svět. Po Mnichovu museli Lechnerovi prchat ze Sudet. Přestěhovali se k rodičům Hildy, kteří mezitím z celoživotních úspor zakoupili dům v Praze. Ani v této situaci se Hilda z Čech stěhovat nechtěla. Pan Lechner vyřídil za jejími zády víza do Chile, kam se již odstěhoval jeden jeho přítel z Berlína. Paní Lechnerová si do podrobností vzpomíná na přípravy k odjezdu, na cestu letadlem do Švýcarska, vlakem přes Francii do La Rochelle a čtyřtýdenní plavbu britským parníkem Ordonia do Chile. Na cestu, kterou nastoupili v březnu 1939, měli deset dolarů. Přes tzv. Stopfordovu nadaci získali sice za v Praze složené peníze valuty, ale ty jim byly vyplaceny až v Jižní Americe.

V Chile, kde bylo za peníze k dostání vše, zakoupili Lechnerovi víza pro své nejbližší. Podařilo se jim dostat ven rodiče pana Lechnera a jeho sestru, rodiče Hildy nabídku nepřijali. Nechtěli opustit svůj těžce získaný dům a nechtěli být závislí na svém zeťovi. Ani bratr vízum nevyužil. Organizačně schopný a obětavý Walter Lechner však zprostředkovával víza i řadě dalších československých Židů, které často osobně neznal. Ze svých či zapůjčených peněz jim víza koupil a noví imigranti mu pak po příjezdu dluh proplatili.

H. Lechnerová před válkou.

S tragickým koncem života svých rodičů, kteří byli podle svědectví jednoho bratrance zavražděni v náklaďáku s obráceným výfukem, se paní Lechnerová nemůže vyrovnat. Často kvůli myšlence na jejich hrůznou smrt nemůže i po šedesáti letech spát a vyčítá si, že je tenkrát nedokázala přemluvit.

Začátky v Chile byly krušné. Pan Lechner by si rád založil nakladatelství, ale neovládal španělštinu. Než se ji naučil, pronajal s manželkou challet s rozlehlou zahradou a paní Lechnerová zde otevřela cukrárnu. Uměla dobře vařit a v Praze navíc absolvovala kurzy pečení. Cukrárna se brzy proslavila, častým hostem tu byl i československý vyslanec v Chile Jan Havlan, od něhož vlastní paní Lechnerová jeho fotku s věnováním.

V Santiagu se opět změnil vztah paní Lechnerové k židovské komunitě. Ani vChile se nestala věřící židovkou, do synagogy však s manželem a synem chodili pravidelně. Židovská komunita zde pro ně představovala jejich svět. V rámci židovské obce se organizovaly všechny významné společenské akce, pouze mezi Židy měli Lechnerovi přátele, židovská komunita si vybudovala i vlastní ekonomickou strukturu. Ke kontaktům se španělsky mluvícím nežidovským obyvatelstvem docházelo minimálně a početné komunity německy mluvících křesťanů se Židé stranili, neboť většina z nich podporovala nacistický režim a účastnila se společenských aktivit německého vyslanectví. Po necelých třech letech exilu Lechnerovi cukrárnu prodali a pan Lechner si založil nakladatelství, ve kterém vydával adresáře orientované především na textilní firmy. Později začal vydávat i časopis židovské obce v Santiagu.

Anabáze Lechnerových však v Santiagu neskončila. Když se v roce 1973 dostal k moci Pinochet, vrátili se do Evropy: pro levicově orientované přistěhovalce nebyl nový režim příznivý. Paní Hilda si moc přála vrátit se do vlasti, ale manžel neuměl česky a už by se to nenaučil. Přestěhovali se do Freiburku, kde je lákala blízkost Francie.

Slzy v očích

Na další návštěvu jsem díky pomoci archivářky Vlasty Měšťánkové a kolegy Michala Frankla mohla paní Lechnerové přinést kopie dobových dokumentů k její a manželově osobě z fondu pražského policejního ředitelství. Se slzami v očích si prohlížela dokumenty, které potvrzují i doplňují její výpověď, a především dokládají úpornou snahu jejího manžela vycestovat po Mnichovu z okleštěného Česko-Slovenska. Nebýt této snahy, kterou paní Lechnerová dlouhou dobu bojkotovala, nepřežil by z jejich rodiny nikdo a nekonal by se ani náš rozhovor, který byl pro mne hlubokým a nezapomenutelným zážitkem.

Milá paní Lechnerová, ad mea ve-esrim!

# data[].attributes.attachment_link.description
Na návštěvu paní Hildy Lechnerové do domova seniorů ve Freiburku jsem odjížděla plná zvědavosti i obav. Připravovala jsem se na to, že paní Lechnerová nebude moc sdílná, že bude mít vzhledem ke svému vysokému věku - bylo jí sto let - zdravotní potíže, a hlavně, že si již na mnohé nebude pamatovat.

# data[].attributes.body
Metodika

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Odpovědět na otázku „kdo [jsme]", lze jen vyprávěním životního příběhu."

Klíčové otázky

Co určuje, kým se cítíme být?

Za koho se považujeme my a za koho nás považují ostatní?

Úvodní text

Kdyby vám někdo položil zdánlivě jednoduchou otázku: „Kým vlastně jsi?", co byste odpověděli? Řekli byste: „Jsem kluk", „Jsem Češka", „Jsem křesťan", nebo „Jsem Magda Nováková?" Jak dlouhá by podle vás musela ta odpověď být, abyste v ní vyjádřili to, kým se opravdu cítíte být? Možná by vám přišlo, že ani nestačí popsat sebe deseti slovy, možná byste chtěli odpovědět tím, že budete vyprávět svůj životní příběh a vysvětlíte, co jste všechno zažili, co pro vás bylo důležité, a co a kdo vás ovlivnil.

V moderní společnosti nelze na otázku, kým vlastně jsme, odpovědět jednoduše. Lidé se stěhovali a stěhují za prací, prchají a prchali před násilím, cestují a cestovali daleko a rychle. Lidé jsou tak konfrontováni s různými společnostmi, s různými událostmi v prostoru a čase a nelze je zařadit do jedné škatulky. Jak to, kým se cítíme být, je ovlivněno tím, kde a kdy žijeme, jaká je zrovna politická situace, kdo jsou lidé, kteří vedle nás žijí? Podívejme se na příklad Židů žijících v předválečném Československu, pro které bylo „typické, že se integrovali do kultury okolního obyvatelstva", které bylo buď německé, nebo české (podle toho, kde v Československu žili), a přitom byli také Židy.

Na příběhu paní Hildy Lechnerové si můžeme ukázat, jak se během jejího života proměňovalo to, kým se cítila být a za koho ji považovali ostatní. Kdy a proč se cítila být Židovkou, kdy Němkou, kdy Češkou?

Pracovní materiál č. 1

Příběh paní Hildy Lechnerové

Příběh sleduje vyprávění paní Hildy Lechnerové napříč 20. stoletím. Během svého života žila paní Hilda na několika různých místech, mezi různými lidmi a v různých dobách. Text je rozdělen do šesti částí podle místa, kde se paní Hilda zrovna nacházela. Přečtěte si pozorně text a ve dvojicích pracujte podle pokynů z pracovního listu.

Javorná

Paní Hilda Lechnerová, rozená Blochová, se narodila v Javorné u Sušice v oblasti německého pohraničí. Blochovi byli jedinou židovskou rodinou v Javorné na Šumavě a navíc tam byli jedinými Čechy. Oba rodiče předtím žili v českém vnitrozemí a jen kvůli nedostatku zaměstnání se rozhodli, že si ve vesnici Javorná založí obchod. Hilda mluvila doma česky, ve škole německy a se sousedy bavorským dialektem. Její matka vyrostla v tradiční židovské rodině, kde dodržovali židovské zvyky. V Javorné od židovských zvyků upustili, protože tam nebyli žádní jiní Židé, se kterými by mohli židovské tradice sdílet. Hilda už neměla ani základní znalosti o judaismu. V Javorné se za Židovku nikdy nepovažovala, spíš jí přišlo, že je odlišná jako Češka.

Bílina

Později se Hilda kvůli studiu přestěhovala k tetě do Bíliny u Teplic. Zde se již několik let před Hitlerovým převzetím moci cítila být outsiderem, neboť řada jejích německých kamarádek se najednou, od přelomu 20. a 30. let, nechtěla s Židovkou bavit. Jednou jedna její bývalá kamarádka přešla raději na druhou stranu ulice, než aby se s ní potkala. V Bílině si tedy své židovství plně uvědomovala. Rodina tety sice neslavila šabat, ale na vysoké svátky do synagogy chodila. Ne snad z přesvědčení, ale protože to bylo zvykem. Paní Hilda se však vždy těšila na konec bohoslužeb, protože z nich nerozuměla ani slovu. V Bílině se také seznámila se svým budoucím manželem Walterem Lechnerem.

Teplice

Walter Lechner byl židovský uprchlík z Německa. V předvečer bojkotu židovských obchodů 1. dubna 1933 se odstěhoval do Československa. Tato země mu nebyla cizí. Narodil se sice v roce 1900 v Berlíně, ale jeho rodiče tam přišli z Moravy, a on měl československé občanství. V Teplicích pan Lechner převzal redakci časopisu místní židovské komunity. Když se ucházel o ruku paní Hildy Blochové, Hilda hodně váhala. Především proto, že přestože měl československý pas, byl to „Němec" a ona „Češka". Sounáležitost s českým národem pro ni byla díky rodičům velmi důležitá. A to přitom sama absolvovala pouze německé školy a německy mluvila více než česky. V roce 1936 se Hilda a Walter vzali a bydleli v Teplicích.

Praha

V polovině září 1938 museli uprchnout do Prahy poté, co se pan Lechner ve svém časopise přihlásil k obraně státu a sudetoněmečtí fašisté mu vyhrožovali. Pan Lechner zamýšlel emigrovat z Československa do země, která by byla více z dosahu nacistů. Paní Lechnerová však nechtěla opustit svoji vlast. I po Mnichovu tvrdila svému manželovi, že kdyby se nacisté opovážili napadnout Československo, celý svět by se proti tomu postavil jako jeden muž. Pan Lechner tak o vystěhování začal usilovat za zády manželky. Nakonec se přes kamaráda z Německa, který emigroval do Chile, dostali Lechnerovi právě do této latinskoamerické země.

Santiago de Chile (Chile)

V Chile, kam dorazili na počátku března 1939, se cítili součástí německé židovské komunity. „Německé" v protikladu ke španělsky mluvícímu místnímu obyvatelstvu a „židovské" v protikladu k poměrně početné komunitě německých emigrantů nežidovského původu, kteří za války inklinovali k podpoře nacismu. Manželé Lechnerovi se vyhýbali kontaktům s těmito Němci. Naopak návštěva (německé) synagogy se pro paní Lechnerovou stala každotýdenní samozřejmostí. Nestali se z nich věřící Židé, jejich židovství však bylo všudypřítomné. Těšili se na setkání se známými, s nimiž je pojil stejný osud utečenců před nacismem. Naopak češství paní Lechnerové ustoupilo v Chile do pozadí.

Freiburg (Německo)

V roce 1973 se v Chile ujal vlády Augusto Pinochet a pan Lechner se rozhodl k útěku potřetí. Tentokráte nazpět do Německa. Paní Lechnerová si tehdy přála dostat se do Prahy, ale pan Lechner neuměl ani slovo česky, a proto by to pro něj nebylo snadné. Tak se Lechnerovi ocitli ve Freiburgu. S židovskou obcí kontakt nenavázali a omezili se jen na pár nejbližších přátel. Když paní Lechnerová přišla do domova důchodců, nespřátelila se s nikým z jeho obyvatel, protože říkala, že všichni tihle lidé podporovali za války nacisty. Paní Lechnerová si nyní jen těžko vzpomíná na slova v češtině, kterou přes šedesát let nemluvila. Jejímu pokoji však dominuje obraz Prahy a Karlova mostu.

Pracovní materiál č. 2

Pracovní list - příběh paní Hildy Lechnerové

Přečtěte si příběh Hildy Lechnerové. Příběh je rozdělen do šesti částí podle toho, kde se Hilda Lechnerová zrovna nacházela. Během svého života žila Hilda v různých společnostech a lidé se na ni dívali různě, proto v každém místě existují na níže uvedené otázky různé odpovědi. U každé části příběhu se zamyslete nad uvedenými otázkami, a tam, kde je to možné, ilustrujte své odpovědi citacemi z textu příběhu. Odpovědí může být více. Důležité je, abyste dokázali najít pro svá tvrzení argumenty v textu. Můžete se inspirovat již vyplněným příkladem v prvním místě příběhu, Javorné.

Metodická část

Časová dotace: 45 minut, doporučujeme vyučujícím upravit citlivě délku pracovních textů podle schopností jejich žáků, stejně tak volit a měnit učební strategie a metody podle svých pedagogických zkušeností

Způsob práce: čtení s porozuměním, vyplňování pracovních listů ve dvojicích na základě četby, reflexe formou pětiminutového pojednání

Zařazení lekce: lekce je vhodná pro práci na dosažení očekávaných výstupů vzdělávacích oblastí Člověk a společnost, včetně rozvíjení vědomostí, dovedností, schopností, postojů a hodnot ve většině průřezových témat na druhém stupni ZŠ či v nižších ročnících víceletých gymnázií.

Klíčová slova: etnicita, náboženství, identita

1. Uveďte lekci klíčovými otázkami: Co určuje, kým se cítíme být? Za koho se považujeme my a za koho nás považují ostatní? Vyzvěte žáky, aby stručně odpověděli. Otázky může učitel doplnit také úvodním textem, který může žákům přečíst nebo parafrázovat.

2. Vysvětlete žákům, že se budou zabývat konkrétním příběhem paní Hildy Lechnerové a budou zkoumat, kým se ona cítila být, a za koho ji považovali ostatní. Rozdejte žákům do dvojic Příběh Hildy Lechnerové (Pracovní materiál č. 1) a pracovní list (Pracovní materiál č. 2) a vysvětlete jim zadání nebo se ubezpečte, že zadáním uvedeným na pracovních materiálech rozumějí. Ve dvojicích si žáci přečtou text a doplňují pracovní list.

3. Po dokončení úkolu nechte vždy jednu dvojici přečíst k danému úseku příběhu, co doplnila do tabulky, a poté nechte prostor pro reakce ostatních studentů (včetně místa 1 - příklad). Je dobré zdůraznit, že může být víc odpovědí správných či někdy je odpověď těžko určit, ale je vždy třeba podložit své argumenty důkazy z textu.

4. Na závěr rozdejte každému žákovi papír, který využije pro krátkou reflexi. Na papír každý žák odpoví stručně na dvě otázky: Co jsem se dnes dozvěděl/a nejzajímavějšího? Na co bych se rád/a ještě zeptal v souvislosti s dnešní hodinou? Učitel dá žákům pět minut na odpověď a posléze papíry od studentů vybere, může je podle uvážení a po domluvě s žáky také později vystavit ve třídě.

# data[].attributes.attachment_link.description
„Odpovědět na otázku „kdo [jsme]", lze jen vyprávěním životního příběhu." Co určuje, kým se cítíme být? Za koho se považujeme my a za koho nás považují ostatní? Kdyby vám někdo položil zdánlivě jednoduchou otázku: „Kým vlastně jsi?", co byste odpověděli? Řekli byste: „Jsem kluk", „Jsem Češka", „Jsem křesťan", nebo „Jsem Magda Nováková?"

# data[].attributes.headline
Hilda Lechnerová při nahrávání rozhovoru s historičkou Kateřinou Čapkovou

# data[].attributes.subject
Hilda Lechnerová při nahrávání rozhovoru s historičkou Kateřinou Čapkovou

# data[].attributes.body
(Freiburg, 2005)

# data[].attributes.body
Odpovědět na otázku „kdo jsme“, lze jen vyprávěním životního příběhu.

Paul Ricouer, francouzský filosof (1913–2005)