# data[].attributes.attachment_link.title
North Korea-United States relations - Wikipedia

# data[].attributes.attachment_link.description
North Korea-United States relations ( Chosŏn'gŭl: 조미관계; Hancha: 朝美關係; RR: Jomi gwangye; MR: Chomi kwan'gye) have been historically hostile and developed primarily during the Korean War. In recent years relations have been largely defined by North Korea's six tests of nuclear weapons, its development of long-range missiles capable of striking targets thousands of miles away, and its ongoing threats to strike the United States and South Korea with nuclear weapons and conventional forces.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
President Donald Trump stunned the world, and even parts of his own administration, when he agreed last week to meet North Korean leader Kim Jong Un for talks amid a high-wire nuclear standoff.

The meeting would be unprecedented: No sitting U.S. president has met a North Korean leader. But it would follow decades of tough diplomatic wrangling on North Korea by past administrations, where successes were fleeting and failure was common.

All prior talks were the culmination of months, even years, of diplomatic spadework by successive administrations. The Trump-Kim meeting could happen as soon as May, leaving diplomats only a few months to scramble to lay the groundwork for talks. (Meanwhile, the State Department's North Korea special representative, Joseph Yun, retired this month and Trump has yet to fill other key diplomatic posts, including the U.S. ambassador to South Korea.)

And unlike in negotiations past, Pyongyang's nuclear weapons and missile programs are far more advanced than any previous time. North Korea would enter any talks "in a new position of strength," says Jenny Town of Johns Hopkins University's U.S.-Korea Institute.

Experts are torn on whether a Trump-Kim meeting would help soothe tensions or just make things worse. Some think a summit would play Kim's hands for a public relations coup, forcing Washington to treat Pyongyang as an equal.

But others welcome the development. "I would rather have summits and stability over fire and fury," says Mintaro Oba, a former State Department official who worked on North Korean issues.

Here are the major talks and nuclear milestones that came before Trump:

1985: North Korea to the nuclear Non-Proliferation Treaty. It did not, however, complete an International Atomic Energy Agency (IAEA) safeguards agreement.

1991: U.S. President George H.W. Bush and Soviet Union leader Mikhail Gorbachev withdrew tactical nuclear weapons deployed abroad, including some based in South Korea. Months later, South Korean President Roh Tae-woo announced his country would not produce or store nuclear weapons.

1992: North and South Korea signed the Joint Declaration on the Denuclearization of the Korean Peninsula, agreeing not to test, produce, posses, or deploy nuclear weapons, and agreeing to mutual verification inspections.

1993: North Korea gave notice of its intent to withdraw from the Nuclear Non-Proliferation Treaty, but suspended the decision following discussions with the United States at the United Nations. At that point, U.S. intelligence agencies estimated North Korea had enough plutonium to produce one or two nuclear warheads.

1994: Jimmy Carter became the first former U.S. president to visit North Korea, where he laid the groundwork for further diplomatic talks. Later that year, the Clinton administration and North Korea signed the "Agreed Framework" to freeze North Korea's nuclear program. Most experts agree this was the closest Washington came to a successful deal with North Korea: Pyongyang agreed to freeze construction of nuclear reactors and production of plutonium in exchange for aid, fuel shipments, and other economic benefits.

2000: Jo Myong Rok, a senior North Korean military leader, visited Washington to meet President Bill Clinton following positive signs in Pyongyang's talks with South Korea. Secretary of State Madeleine Albright visited Pyongyang shortly thereafter. She met with North Korean leader Kim Jong Il to try and expand the Agreed Framework and prepare a potential visit by President Bill Clinton. But the talks ultimately failed.

2002: The Agreed Framework set up under Clinton broke down. President George W. Bush, who took a harder-line stance on Pyongyang than his predecessor, accused North Korea of cheating by secretly pursuing a uranium enrichment program. North Korea accused the United States of backing out of its end of the deal.

2003: Following the collapse of the Agreed Framework and North Korea's withdrawal from the nuclear Non-Proliferation Treaty, China hosted the United States, Japan, South Korea, and Russia for semiregular rounds of talks with North Korea known as the six-party talks. Throughout the talks, Pyongyang insisted it would not give up its nuclear weapons program.

2006: North Korea conducted its first nuclear test, resparking the simmering diplomatic crisis.

2009: The six-party talks collapsed following an impasse over granting international inspectors permission to visit sites in North Korea. Despite the lack of progress on that front, former President Bill Clinton visited North Korea and successfully negotiated the release of two imprisoned American journalists.

2011: Kim Jong Il, leader of North Korea since 1994, died amid President Barack Obama's administration's efforts to revive peace talks. His son, Kim Jong Un, took power.

2012: President Obama tried to push Pyongyang to the negotiating table by ratcheting up sanctions. But Kim Jong Un scuppered a final deal that would have halted North Korea's nuclear weapons program and allowed in international inspectors in exchange for U.S. aid. (Town says it is likely because Kim had to display strength to consolidate power after his father's death.) Meanwhile, North Korea continued to make strides in its nuclear weapons program.

2016 - 2017: Newly elected President Donald Trump unleashed a barrage of sharp rhetoric against North Korea, threatening to rain down " fire and fury " on the Hermit Kingdom if it continues to escalate tensions with the United States. North Korea test-fired a slew of ballistic missiles, and conducted its sixth and most powerful nuclear test.

2018: South Korean President Moon Jae-in helped bring about potential talks between Trump and Kim following overtures from Washington and Pyongyang at his country's Winter Olympics. The Trump administration credits its economic and diplomatic pressure campaign for bringing North Korea to the table.

Trump has agreed to a historic meeting with Kim Jong Un, possibly by the end of May, though North Korea has yet to formally accept the offer.

Town says a face-to-face between the two leaders could be promising, but only if it's the start of follow-on talks at lower levels.

"Realistically, when Trump [meets Kim], he's not going to walk away with a final agreement," she says. "This isn't a one-off, be-all, end-all. This is just the start of the negotiations."

# data[].attributes.attachment_link.title
Decades of U.S. Diplomacy With North Korea: a Timeline

# data[].attributes.attachment_link.description
President Donald Trump stunned the world, and even parts of his own administration, when he agreed last week to meet North Korean leader Kim Jong Un for talks amid a high-wire nuclear standoff. The meeting would be unprecedented: No sitting U.S. president has met a North Korean leader.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ideologisk militærretorik om "vestens værdier", der bliver "angrebet af islam" siger som regel mere om italesætterne end om religionen. Relationen mellem religion og vold er kompleks, og vi skal forstå, hvor vi skal skelne, siger lektor Jørn Borup

Religion og vold har igennem historien meget ofte hængt sammen. Faktisk er problematisering af relationen kun et ideal for visse stemmer i religionshistorien, og mest af alt en moderne opfindelse.

Krigsguder og religiøs terror

Ares, Mars, Tyr, Indra og Hachiman var alle krigsguder, der blev æret for deres medvirken til at skabe kraftfulde samfund.

Vikingerne fejrede deres krigsglæde ved også at kæmpe videre efter døden i Valhal.

Muhammed kunne samle en hær til religiøst at kæmpe mod andre stammer, og islams "hellige krig" tilsigter både en indre og en ydre bestræbelse på underkastelse.

Kristne gik i middelalderen i hellig krig på deres korstog, og både hekseafbrændinger, kolonisering, racisme og moderne krige er udført i kristendommens navn.

Hinduer slagter muslimer i Indien og en svensk religionshistoriker fastslog (dog baseret på en noget tvivlsom metode), at buddhismen er overrepræsenteret, når det gælder moderne, væbnede konflikter.

En rapport fra det amerikanske Pew Forum viser, at antal religiøse konflikter er stigende, ikke mindst i angreb mod religiøse minoriteter og med størst udbredelse i Mellemøsten og Nordafrika. I den vestlige verden har (trusler om) religiøst legitimeret terror de sidste år næsten udelukkende været forbundet med islam. Således både i Paris og i København, hvor had til ytringsfrihed og jøder blev koblet sammen som motiv.

Vold er ikke (altid) religiøs

Men relationen mellem religion og vold er kompleks. Hvad er hønen, og hvad er ægget, hvilke baggrunde udløser hvad? Hvornår er det politik iklædt religion, og hvornår giver det bare ikke mening at skelne? Når Institute for Economics and Peace i en rapport fra 2014 beskriver, at religion spiller en rolle i 67% af verdens konflikter, understreger de samtidig, at andre problemer som korruption, politisk terror og ulighed er mere væsentlige som baggrunde.

Læs også: Religion er ikke den vigtigste årsag til konflikt

Politologen Robert Pape har da også tidligere i sin forskning om religion og terror slået fast, at 95 % af alle selvmordsterroraktioner kan tilskrives sekulære mål, som fx at kæmpe for en selvstændig stat. Fremfor at fokusere på religiøs ideologi er der god grund til at fokusere på sociale og mentale baggrunde hos forvirredre, frustrerede og hormonforstyrrede unge mænd i volds-forherligende subkulturer.

Religion er (også) vold

Argumentet at "det er ikke religion" bruges dog også strategisk til at frede religionens rolle. Enten fordi man reducerer religionsbegrebet og de konkrete religioner; islam, kristendom etc. til noget udelukkende positivt, ubesmittet af den sociale virkelighed.

Ofte vil man da identificere religion med (et strategisk udvalg af) kanoniske tekster og deraf udlede politiske pointer: se, kristendom, islam, buddhisme etc. bygger på fred og harmoni, for der står sådan og sådan i teksterne.

Eller man hierarkiserer religionerne for at pege fingre af de andre: se, der er mange flere eksempler på vold i Koranen end i Biblen, og derfor er islam krigerisk, mens kristendommen er næstekærlighedens religion. Helligtekster forstås da som en slags gener, der er inkorporeret i de religiøse, og som har kausal relation til praksis.
Læs også: "Terrorister myrder ikke kun uskyldige mennesker, de myrder også islam"
Sådan fungerer religion dog ikke. Måden at forstå og bruge nok så kanoniske tekster er langt mere mangfoldig og kompleks. Kun et fåtal af specialister i de forskellige religioner kan faktisk læse, forstå og navigere intellektuelt i helligteksterne, og for langt de fleste religiøse i hele verdenshistorien gælder det, at praksis som ritualer, skikke, magtfordelinger etc., og ikke teologisk udarbejdede doktriner, er primære.

Symboler kan af samme grund heller ikke afkodes maskinelt. Sløret, korset, hjulet peger måske på noget centralt, men har mange betydninger og funktioner. Magtudfoldelse lader sig sagtens gøre uden henvisning til en konkret, indre mening. De færreste blandt de vrede muslimer har da også læst Salman Rushdis "Sataniske Vers", endsige set Jyllandspostens eller Lars Vilks Muhammedtegninger.

Jihad, Breivik og stigmatisering

Desuden kan man langt fra forudsætte, at specialisterne har autoritet nok til at de religiøse faktisk efterfølger udlægningen af religionen. Derfor kan man heller ikke godtgøre, at en nok så radikal imams prædiken automatisk udløser et stigende antal hellige krigere. Og man kan langt fra gå ud fra, at de skingre stemmer, som gør sig godt i medierne, på nogen måde er repræsentativ for det felt, de af medierne får tildelt eller selv tiltusker sig rollen at repræsentere.

Det er klart, at almindelige muslimer ikke føler sig beslægtede med jihadister, og at jihad-terror i den forstand ikke har noget med islam at gøre.

Lige så lidt er det logisk, at danske folkekirkemedlemmer skal afsværge sig korstog, hekseafbrændinger, koloniundertrykkelse eller racisme i kristendommens navn.

Nordmænd blev heller ikke afkrævet at afsværge sig idioti, bare fordi de havde et nationalt fællesskab med Breivik.

Ideologisk militærretorik om "vestens værdier", der bliver "angrebet af islam" siger som regel mere om italesætterne end om religionen.

Religion fungerer ikke, som en "del er lig med helhed"-logik. Stimatisering af en hel gruppe på grund af en enkelt persons handlinger er lige så fejlagtig, som når dæmonisering af alle de andre legitimerer terror og krig. Det er helt forståeligt, når Dalai Lama ved sit besøg i København opfordrede til ikke at generalisere i religionens navn.

Syrienskrigere og København-terror er også religion
Læs også: Hvad er islamisk ekstremisme?
Religion gør i sig selv ikke noget. Religion praktiseres og skabes af mennesker, og hvorvidt vi identificerer baggrundsfaktorer som det ene eller andet, er religion altid udtryk for menneskelige handlinger. Men selv om det kan være svært at udpensle kausale relationer som at religion er skyld i dette og hint, må religionens rolle som beslægtet baggrundskontekst ikke undertrykkes. Selvom der givetvist er sociale, økonomiske eller patologiske baggrunde for, at unge muslimer bliver Syrienskrigere eller Københavns-terrorister, er religion nødvendigt at få undersøgt og tillagt betydning.

Det er givetvist ikke tilfældigt, at terrorister bliver inspireret af bestemte imamer i visse moskeer eller af konkrete netværk, internetsider eller udbredte offerrolle-narrativer som "det er alt sammen Vestens skyld". Det synes at være tilfældet med mange radikaliserede unge muslimer i Vesten, givetvist også blandt det relativt store antal Syrienskrigere, der har været i den aarhusianske Grimhøjmoske, der sammen med andre muslimske repræsentanter har vist sympati for jihad, men dog taget afstand fra terror i både Paris og København.

Bortforklaring af religion er ikke nok

Når undersøgelser viser, at mange menige muslimer i diverse lande faktisk gerne vil have indført sharia eller bifalder hellig krig og forbud mod religionskritik, når imamer ytrer sig stærkt diskriminerende om jøder, homoseksuelle, kvinder og demokrati, eller når brugere af sociale medier i islams navn tilkendegiver, at terrorofre "selv er ude om det" (som det faktisk var tilfældet i forbindelse med terror-episoderne i både Paris og København), ja så er det altså også religion og islam, og påpegning af dette er ikke udtryk for islamofobi.
Jørn Borup er lektor i religionsvidenskab og skriver religionsanalysen ved religion.dk
Ligesom det også er kristendom, når højreradikale prædikanter råber død og lemlæstelse over muslimer, når racister begår vold i Jesu navn eller i missionens navn legitimerer hekseforfølgelser i dagens Afrika. Ligesom det også er hinduisme, når hindunationalister diskriminerer alle ikke-hinduer i Indien, og det også er buddhisme, når burmesiske munke opildner til drab mod muslimer.

Det er således forståeligt, men fagligt set uholdbart, altid at bortforklare religion som noget andet. Den faglige kunst er at finde djævlen i alle detaljerne, at analysere kompleksiteten. Enkelttilfælde kan ikke kan generaliseres til helheden; vold og terror i religionens navn er i Vesten trods alt udøvet af de meget få. Men enkeltstående terrorhandlinger er for alvorlige til at ignorere mulige forklaringsfaktorer, der også begrunder sig i religion.

# data[].attributes.attachment_link.title
Religion er også en del af svaret på "hvorfor terror"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ideologisk militærretorik om "vestens værdier", der bliver "angrebet af islam" siger som regel mere om italesætterne end om religionen. Relationen mellem religion og vold er kompleks, og vi skal forstå, hvor vi skal skelne, siger lektor Jørn Borup Religion og vold har igennem historien meget ofte hængt sammen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I Norge er faren for terror lav i forhold til andre lande i Europa. Norge er hverken et prioriteret mål for Islamisk Stat (IS) eller al-Qaeda, men organisationerne anser Norge for et legitimt mål, hævder chefen for Norges Efterretningstjeneste, Morten Haga Lunde på NRK.

I Danmark er terrortrusselen imidlertid fortsat alvorlig ifølge en rapport fra Center for Terroranalyse under Politiets Efterretningstjeneste (PET) fra februar i år.

Her lyder det blandt andet: "CTA vurderer, at personer i Danmark kan blive inspireret af terrorangreb i andre vestlige lande til at gennemføre lignende angreb i Danmark. Det stigende antal angreb og angrebsforsøg i Europa kan i sig selv bidrage til at legitimere angreb og inspirere IS-sympatisører i Danmark til at gennemføre angreb."

Men hvorfor er visse lande, såsom eksempelvis Danmark, truet af terror? En forståelse af spørgsmålet er afgørende for bekæmpelsen af ekstremisme, terrorisme og radikalisering - både nationalt og internationalt.

Hvad mener IS selv?

Lad os tage et kig på, hvad IS selv siger. Ikke for at lade os forlede af deres hadefulde retorik, men for at opnå en bedre forståelse af situationen.

Det kan vi blandt andet få ved at læse tidsskrifter som eksempelvis Dabiq med et kritisk og åbent sind.

I den seneste udgave af Dabiq kan man læse en artikel, hvor IS selv forklarer, hvorfor de angriber Europa.

Forfatteren af artiklen skriver, at angrebene ikke er meningsløse terrorhandlinger, sådan som de ofte bliver skildret i de vestlige medier.

IS har tværtimod gode grunde til at angribe Europa, hævder skribenten.

Artiklens argumentation er udpræget hadretorik. Det er tydeligt, at artiklen ikke er skrevet for at levere en nøgtern forklaring på angrebene mod Vesten.

Hensigten er at vække og styrke læsernes negative følelser over for Vesten for på denne måde at inspirere og motivere til yderligere angreb.

Seks grunde til at angribe Vesten

I artiklen opremser forfatteren seks grunde til, at IS angriber vestlige mål. Punkterne nedenunder er en forkortet version:

1. IS fører først og fremmest krig mod os, fordi vi er involverede i alle mulige slags djævelske handlinger. Det er en pligt at føre krig mod mennesker som os.

2. Vi lever i sekulære, liberale samfund, hvor alt det, Gud har forbudt, er tilladt, og alt det, han har tilladt, er forbudt. Den sekulære liberalisme tillader alkohol, narkotika, utroskab og hasardspil. Liberalismen har endvidere fået os til at opmuntre folk til at latterliggøre mennesker, der tager afstand fra disse beskidte, syndige og umoralske tilbøjeligheder. IS fører krig mod os for at redde menneskeheden. De vil forhindre os i at sprede vores vantro, vores afvigende livsstil og vores perverterede liberale værdier.

3. IS hader os, fordi vi ikke tror på herren og skaberen, fordi vi insisterer på, at universet blev til ved en tilfældighed, og fordi vi ikke tror på dommedag. Dét på trods af at man hver eneste dag kan se forbløffende beviser på Guds skaberværk.

4. Så længe vi fortsætter med at håne deres tro, fornærme Guds profeter, brænde Koranen og sprede usandheder om Sharia, vil de fortsætte med at gøre gengæld. Ikke med slagord og plakater, men med kugler og knive.

5. IS hader vores droner og jagerfly, der dræber og lemlæster deres folk. De hader vores allierede i muslimske lande, der undertrykker, torturerer og fører krig mod enhver, som påkalder sandheden. IS vil hævne de utallige muslimer, der har lidt under vores handlinger. De slås mod os for at få os til at stoppe med at dræbe deres mænd, kvinder og børn og løslade dem, som vi har fængslet og tortureret.

6. IS fører krig mod os, fordi vi har invaderet deres land, og de slås mod os for at drive os ud, skriver artiklens forfatter som sidste punkt.

Fjendens vantro er afgørende

Forfatteren afslutter artiklen med nogle opsummerende betragtninger omkring motivationen bag IS' had.

Hovedårsagen er listens første punkt; det handler om fjendens vantro.

Hvis Vesten stopper med at bombe dem, fængsle dem, torturere dem og med at tilrane sig deres lande, så vil de stoppe med at angribe os.

De vil dog aldrig stoppe med at hade os.

Ifølge artiklens forfatter er det desuden vigtigt at forstå, at IS ikke bare slås mod Vesten, fordi de vil hævne sig og straffe os, men også for at give os ægte frihed i dette liv og frelse i livet efter døden.

De vil befri os fra slavisk at følge vores egne indfald og lyster og redde os ud af vantroens mørke.

Tegner et fjendebillede

Artiklen, jeg refererer til, handler altså om to anliggender:

Det ene er at forstå, hvorfor IS angriber Vesten.

Det andet er at sprede IS' hadretorik, som umenneskeliggør deres fjender, så det er lettere at gennemføre angreb mod dem.

Fjendebillederne er tegnet på en måde, så indbyggerne i Vesten ikke fremstår lige så menneskelige som andre. Vi er ikke ligeværdige og fortjener had, vold og terror.

Man finder mange lignende eksempler på hadretorik i Dabiq. Det påstås blandt andet, at folk i Vesten fører et korstog for at udrydde islam og muslimerne, og at vi har perverterede idéer og en afvigende livsstil.

Hadretorikkens hovedbudskab synes at være, at det derfor er bedst at udrydde os og alt det, vi står for.

En snert af sandhed

Problemet med hadretorikken er, at den altid indeholder en snert af sandhed.

Det er denne snert af sandhed i kombination med kraftige appeller til negative følelser, som betyder, at hadretorikken potentielt er overbevisende, effektiv og farlig.

Det er sandt, at lande i Vesten kan kritiseres for en række handlinger i muslimske lande - eksempelvis samarbejdet med den syriske præsident, Bashar al-Assad - og for at have set igennem fingre med tortur og vold.

Det stemmer, at alkohol og narkotika er et alvorligt samfundsproblem.

Men det er ikke rigtigt, at vi er ligeglade med det syriske folks lidelser. Det er heller ikke rigtigt, at vi ikke ser de problemer, alkohol og narkotika forvolder.

Hadretorikken undergraver lighederne og fremhæver virkelighedsfjerne forskelle.

En kritisk læsning af IS' tidsskrifter kan levere indsigt i deres verdenssyn og viden om den hadretorik, der hersker blandt ekstreme islamister.

Det er nyttig viden, hvis vi vil besejre ekstremisme og terrorisme både nationalt og internationalt, for det er nytteløst at forsøge at bekæmpe fænomener, som vi ikke forstår.

© forskning.no. Oversat af Stephanie Lammers-Clark.

# data[].attributes.attachment_link.title
Derfor begår Islamisk Stat terror i Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
I Norge er faren for terror lav i forhold til andre lande i Europa. Norge er hverken et prioriteret mål for Islamisk Stat (IS) eller al-Qaeda, men organisationerne anser Norge for et legitimt mål, hævder chefen for Norges Efterretningstjeneste, Morten Haga Lunde på NRK.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
15.09.2014

Krigen mod terror har rejst sig fra graven, vi er nu - igen - militært engageret i Mellemøsten, og politikerne slås om, hvem der kan tage mest afstand fra alt, der minder om radikal islamisme. Men både bombardementet af IS og presset på bevægelsens potentielle rekrutter risikerer at styrke rekrutteringsgrundlaget.

KOMMENTAR af Mathias Terp

I fem år har intet kunne trække Obama ind i Mellemøsten. Men det kan Islamisk Stat. Der kan ikke være nogen tvivl om, at Obama helst undgik at involvere sig i det morads, vi kalder Syrien og Irak, men selv de stærkeste pacifister vil have svært ved at ignorere folkemord, fordrivelse, og halshugninger.

Målet er klart: IS skal udryddes. Afgørende for amerikanernes intervention er tre forhold:
1:Der er bred opbakning til militær intervention mod IS. Selvfølgelig i Europa men - vigtigst af alt - i landene ved den Persiske Golf.
2: IS er en konkret trussel mod amerikanske interesser i regionen.
3: Befolkningsopinionen er nu pro-intervention - selv i USA.

Hvis der er noget, der har kendetegnet Obamas udenrigspolitik, har det været en ekstrem modvilje imod interventioner i Mellemøsten - et resultat af den krigstræthed som efterfulgte de årelange krige, og som medvirkede til at Obama blev valgt. Man skal imidlertid ikke undervurdere den effekt, halshugninger af amerikanere for åben skærm har for den offentlige opinion. 200.000 døde syrere kan få verdenssamfundet til at mødes i Geneve, 2 døde amerikanske journalister kan starte en intervention i Mellemøsten.

På baggrund af Irak og Afghanistan-krigene in mente er det stadig problematisk at starte en reel krig, især for Obama. Retorikken er derfor klar; interventionen er kontraterroristisk arbejde - ikke en krig. Derfor skal interventionen virke forebyggende mod eventuelle terrorangreb mod USA og Vesten. Det har også været den primære begrundelse blandt europæiske, herunder danske, fortalere for intervention. Argumentet lyder: IS udgør en indirekte terrortrussel mod Vesten, da man frygter, at hjemvendte Syrien-krigere vil begå terrorangreb. Dertil kommer, at IS - hvis organisationen får mulighed for at konsolidere sig - i sig selv udgøre en direkte terrortrussel mod Vesten på sigt. Derfor bliver vesten nødt til at eliminere IS.

13 år efter angrebene på World Trade Center kan man dog spørge sig selv, om det overhovedet er muligt at tilintetgøre en terrororganisation. Bin Laden er død, og Al-Qaeda er presset, men tilintetgjort er de ikke. Hvorfor skulle IS være lettere at optrævle?

Hvis interventionen er kontraterroristisk arbejde, hvorfor så stoppe ved IS? Ifølge David Rothkopf begår Obama en fejl netop ved entydigt at fokusere på IS - der er adskillige andre ekstremistiske organisationer, der har fodfæste i regionen, som vi ikke bekæmper på samme måde. Tværtimod bliver nogle af dem støttet af de eventuelle Mellemøstlige koalitionspartnere (Rothkopf nævner Tyrkiet og Qatar) - " More problematically, some possible members of this coalition (see: Qatar, Turkey) actively support some of these other groups."

Det er desuden svært at se, hvordan en militær intervention i sig selv kan være kontraterroristisk. Under Irak- og Afghanistankrigene påpegede flere eksperter, at krigene styrkede rekrutteringsgrundlaget for militære ekstremister. Det kan også vise sig at være gældende for den nuværende intervention. Den svenske terrorforsker Magnus Ranstorp har til RÆSON sagt "It's like sticking your hand into a beehive. The bees are going to come swarming after you - both in the region and in the West." Styrker det IS' rekruttering? Ranstorp er ikke I tvivl: "Without a question. The problem is that you have let the genie out of the bottle, there's no way of winning this thing"

Obama vil ikke kun bruge militære midler.. I sin tale proklamerer han: "we will redouble our efforts to cut off its funding; improve our intelligence; strengthen our defenses; counter its warped ideology; and stem the flow of foreign fighters into and out of the Middle East". En udtalelse, der udmærker sig ved både at være utrolig flot og fantastisk ukonkret.

Efterretningstjenesten er selvsagt allerede i højt beredskab overfor IS, og det kan videre være svært at forestille sig, Obama give dem bedre vilkår af to grunde:
1: Efterretningstjenesterne har efterhånden fået så vide beføjelser som overhovedet muligt.
2: I kølvandet på Snowden-afsløringerne er der en manglende politisk og folkelig opbakning til yderligere beføjelser.

Hvad angår de udenlandske krigere, der rejser til Mellemøsten for at kæmpe under IS eller andre ekstreme organisationers faner, er Obama ligeledes tavs. Hvordan skal det foregå? Øget strafferamme? Forsøg på afradikalisering? Obama-administrationens påfaldende tavshed tyder på, at de ikke selv ved det.

I Danmark har debatten i høj grad drejet sig om de statsborgere, der har valgt at slutte sig til IS. Fornuftigt i og med at " Vi ved fra tidligere sager, at militant islamistisk retorik kombineret med kapacitet fra et konfliktområde har været centrale elementer for de personer, der har planlagt eller gennemført terrorhandlinger i Danmark eller i udlandet" som PET-chef Jens Madsen beskriver det, samt at Danmark har næstflest Syrien-krigere målt i forhold til indbyggertal. Målet må derfor være at afradikalisere unge, der overvejer at tage til Syrien/Irak for at kæmpe for IS, og dermed udgør en risiko for sig selv og danske borgere. I modsætning til Obama har danske medier og politikere svaret - Aarhus-modellen. En model der adskiller sig ved at inddrage den radikaliserede - og vedkommendes familie - i dialog med myndighederne.

Men det er ikke så entydigt. Magnus Ranstorp pointerer, at Aarhus-modellen har været en succes, men at den ikke nødvendigvis kan hjælpe alle "Aarhus have been remarkably good at locking in the lightweight ones (lettere ekstremistiske, red.) but what we're lacking in order to actively pursue this (de "hårdere" ekstremister) is people who have defected - people who have been there, done that."

Aarhus-modellen virker altså primært på de "mindst ekstreme" ekstremister. Hvad er fremgangsplanen over for de hardcore-ekstremister så? Fratagelse af pas, fængselsstraf, og udrejseforbud har alle været på tapetet. Først og fremmest er det en balancegang mellem national sikkerhed og frihedsrettigheder. Derudover er det tvivlsomt, om det har en afskrækkende effekt for potentielle Syrien-krigere. Forsker i ekstremisme og radikalisering hos DIIS, Tobias Gemmerli, forklarer til RÆSON: "Umiddelbart tror jeg ikke, det kan have den helt store effekt. Der er meget, der taler for, at det ligeså godt kan have den modsatte effekt. Det kan bidrage til en optrapning af konfliktniveauet. Det kan betyde, at foreign fighters går under jorden." Han uddyber senere i sammenligning med Storbritannien: "Det er konkret noget, man har spekuleret over i Storbritannien, hvor man har den her hårde kurs, og har foreign fighters der gerne vil hjem, men ikke tør, og derfor lidt ufrivilligt kæmper videre for IS."

Men hvorfor de hårde forslag, hvis der er ligeså stor chance for, at de forværrer situationen?
Af samme grund som Obama nu går ind i Irak. Horrible humanitære situationer koblet med tilsvarende skræmmende udsigter for terroraktioner får medier og borgere til at kalde på handling, og giver dermed politikerne chancen for at vise handlekraft. Symbolværdien i intervention mod IS, fratagelse af pas, og udrejseforbud er klar, men den reelle værdi er tvivlsom.

Mathias Terp (f.1993) studerer statskundskab på Københavns Universitet. ILLUSTRATION: Amerikansk kampfly over Irak i 2010, som en del af operation "New Dawn" [foto: US Air Force]

# data[].attributes.attachment_link.title
Kommentar: Risikerer krigen mod Islamisk Stat at skabe flere terrorister? " RÆSON

# data[].attributes.attachment_link.description
Krigen mod terror har rejst sig fra graven, vi er nu - igen - militært engageret i Mellemøsten, og politikerne slås om, hvem der kan tage mest afstand fra alt, der minder om radikal islamisme. Men både bombardementet af IS og presset på bevægelsens potentielle rekrutter risikerer at styrke rekrutteringsgrundlaget.

# data[].attributes.attachment_link.title
The Atomic Bomb and the End of World War II: A Collection of Primary Sources

# data[].attributes.attachment_link.description
US and Japanese documents shed light on first use of atomic weapons, Japanese decisions, and end of World War II

# data[].attributes.attachment_link.title
Sinking of the Titanic: Primary Sources - Enoch Pratt Free Library