# data[].attributes.body
Akonkagva (Filipova Ravnateljica)

Autobus (Na kojem je išao Filip)

# data[].attributes.body
Budimpešta (Mjesto gdje je bio most)

Brod (Na brodu su djeca iz sirotišta putovala na odmoru)

# data[].attributes.body
Crna kanta za smeće (Gdje je bila pronađena Maja)

Centar za socijalni rad (Institucija u kojoj živi Filip)

# data[].attributes.body
Dosje (Filipov i Majin dosje gdje piše informacija o njima)

Drugi Peron (Peron u vlaku gdje je Filip trebao ići na odmor)

# data[].attributes.body
Eduard (Krmpotić, Filipov odgojitej u sirotištu)

# data[].attributes.body
Filip (Ivan , glavni lik u priči)

# data[].attributes.body
Gizela Vukić ( Teta Lela , Filipova majka )

# data[].attributes.body
Haljina (Koju je nosila Maja tijekom njezinog rođendana)

# data[].attributes.body
Ime (Filipovo pravo ime je Ivan)

Izgubljen (Filip je bio izgubljen tijekom nesreće na kolodvoru)

# data[].attributes.body
Brodica barba Jerka (Brod na odmor sirotišta)

# data[].attributes.body
Kolodvor (Glavni zagrebački kolodvor gdje je Filip provodio njegovo vrijeme)

Kondor (Filipov nadimak zbog toga što je rekao da je Kondor najviši vrh u Americi)

Krmpotić (Eduard, Filipov odgojitelj)

# data[].attributes.body
Teta Lela (Gizela Vukić , Filipova prava majka)

# data[].attributes.body
Maja (Filipova simpatija)

More (U moru su se djeca kupala na odmoru , vozila brodom i bilzu njega prebivala)

Most (Most u Budimpešti sa koga se graditelj bacio)

# data[].attributes.body
Novac (Novac koji su djeca i Filip dali Maji za njezin rođendan)

# data[].attributes.body
Odmaralište (Prebivalište djece iz sirotišta tijekom odmora)

Odmor ( Na odmoru su bila djeca iz sirotišta)

# data[].attributes.body
Pribadača (Mirtin nadimak jer je progutala pribadaču)

Posvojiti (Filip je prihvatio da ga Teta Lelea posvoji, iako mu je bila majka

# data[].attributes.body
Ravnateljica (Zora , ravnateljica sirotišta)

# data[].attributes.body
Sladoled ( Sladoled su Krmputić , Filip i Krco jeli tijekom razgovora)

Staratelj (Filipov staratelj Eduard Krmpotić)

Slastičarnica (U slastičarni su Filip , Krmputić i Krco jeli saladoled)

# data[].attributes.body
Telefonski razgovor ( Telefonski razgovor ravnatelja sirotišta u Šibeniku i Krmpotića za identifikaciju Filipove majke)

# data[].attributes.body
Uho ( Filipovo krnjavo uho koje mu je od djetinjstva kada mu je pas odgrizao uho )

# data[].attributes.body
Vlak (Vlak u kojem je Filip doživio nesreću kad je bio mali)

# data[].attributes.body
Zagreb (Gdje je Filipovo sirotište)

Zlarin ( Gdje su djeca prebivala tijekom odmora)

# data[].attributes.body
'' — I još nešto mi je rekla

— prekine ga staratelj u razmišljanju.

— Što, gospodine?

— trgne se dječak.

— Ona bi te željela usvojiti, Filipe. — Molim?

— Željela bi te usvojiti. Da joj postaneš sin. — Da joj postanem sin?

— Da. Kao što smo ono maloprije govorili. Nemaš imena, a imaš ga. Nemaš majke, a možeš je imati. Ona bi te željela za sina, kao što sam rekao. Ali za to je potreban i tvoj pristanak. U duši je on pristanak dao istoga trena. Ali nije bio u stanju ni riječi prevaliti preko usana. Sve se u njemu komešalo. Krv mu šumjela u ušima, tuklo u grudima, u vratu, u sljepoočicama.

— Moj pristanak?

— rekne napokon.

— Tvoj pristanak, Filipe, da. Ne moraš se odlučiti odmah, promisli dan-dva o tome. — Mogu reći odmah, gospodine.

— Odmah?

— Da. Ako se mene pita.

— Tebe se pita.

— Pristajem.''

# data[].attributes.body
''Tamo su, u Budimpešti, oni kameni lavovi što čuvaju most. Lavovi bez jezika, ha! Po tko zna koji put sjeti se priče o tim lavovima i malo se rastuži. Ta ga je priča svaki put rastužila. Jer, ona kaže, da je graditelj mosta, kad je završio gradnju, bio silno ponosan na svoje graditeljsko djelo. Onima koji su se okupili na svečanosti otvaranja mosta, rekao je da će baš s toga mosta skočiti u Dunav ako se na mostu nađe bilo kakav nedostatak. I tada je njegov unuk (ma, zašto li ga je samo poveo sa sobom!), unuk toga graditelja, zapitao svoga djeda, kako to da lavovi koji čuvaju most nemaju jezika. Graditelj je zaprepašteno pogledao i vidio da su klesari tim kamenim lavovima zaboravili isklesati jezike. Imali su samo razjapljene čeljusti, ali prazne. Graditelj je odmah izvršio kaznu nad samim sobom. Skočio je u Dunav. Ali, čekaj (dječak malo živne), ako je skočio, ne mora značiti da se i utopio.''

# data[].attributes.body
''Prometnik opet upozorava. Već je stavio zviždaljku u usta. Razrednica prilazi Filipu, on se odmiče od nje.

— Dobro je, Filipe, ne boj se

— govori mu i miluje ga po kosi

— gospodin Šmituc će ostati s tobom i učiniti što treba. Sve će biti u redu. Zatim s ravnateljicom ulazi u vagon.

— A što je s tobom?

— pita Šmituc Krcu, koji stoji pokraj prijatelja s torbom u ruci. — Ulazi, vlak će krenuti!

— Ne idem ni ja!

— odreže Krco odrješito.

— Što?

— pogleda ga nastavnik ne vjerujući svojim ušima.

— I ja ostajem s njim!

— kaže Krco nepokolebljivo, gotovo prkosno.

— A zašto?

— On je moj najbolji prijatelj.

— Hajde, ulazi!

— Šmitucov glas bio je

strog, ali ne baš jako.

— Neću! Šmituc pritrči prozoru i brzo nešto govori ravnateljici i Akonkagvi. Prometnik podiže palicu. DALMACIJA-EKSPRES ZA SPLIT...

— čuje se iz zvučnika. Filip zaplače još jače. Krco ga čvrsto drži za rame i govori:

— U redu je, Kondore, nemoj sada plakati. Lako je to reći, ali je teško zaustaviti suze. Prometnik mahne palicom. Ode. Ode ekspresni za Split. Kroz zastor od suza Filipu se učinilo da na prozoru vidi Maju. Mahala mu je. Maja! Na peronu ostadoše samo Šmituc i dva dječaka. I crni pas. Odnekud se stvorio i zagledao u Filipa toplim psećim pogledom. Šmituc uzdahne, pa se nasmije.

— Tako je kako jest!

— reče tobože veselim glasom. Lijevom rukom uzme svoju putnu torbu, desnom obgrli Filipa.

— Ja ću sada obaviti neke telefonske razgovore

— govorio je izlazeći s dječacima iz pothodnika

— a onda ću vratiti naše putne karte. Potom ćemo taksijem otići u Dom. Filip nekoliko puta otvori usta, a onda jedva protisne:

— Oprostite, gospodine...

— Nema se tu što opraštati, mladiću. Ti jednostavno ne podnosiš vožnju vlakom, ima toga. Zaputiše se prema javnoj govornici''

# data[].attributes.body
Ta sutra će se oni otisnuti na debelo more, u sjajnom brodu, pod vodstvom iskusnog morskog vuka, barba Jerka! Kada je, negdje poslije ponoći, došlo do zatišja u sobi broj 3, iz kreveta podno prozora zatreperi glasić:

— A što ako sutra bude oluje?

— Ho-ho-ho, Mislave!

— nasmije se Dugački D.

— Pa što ako je bude? Malo će nas razdrmati, to bi mi baš dobro došlo!

— Što ti misliš, Kondore?

— Neće biti oluje, ne brini

— utješi ga Filip.

— Ja ne znam plivati

— uzdahne Mislav. Učinilo im se da su tek trenuli, kadli se u hodniku začuje Šmitucov glas:

— Ustaj! Ustaj

# data[].attributes.body
U predškolskom se opet začuje vrištanje. Isti onaj dječak. Jedan se prozor osvijetli i slaba svjetlost padne na dvije prilike skutrene podno vitrine. Ali nije bilo opasnosti, to sigurno njegovateljica ide smiriti onoga dječaka.

— Upali

— šapne Filip pokušavajući okrenuti ključ. Krco ponovno upali svjetiljku. Uto se i vrata na vitrini otvoriše. Tu su doista bili dosjei, poslagani okomito, po abecednom redu. Prezimena su bila ispisana na hrptu dosjea.

— Da vidimo

— uzbuđeno je šaptao Filip, nestrpljivo prebirući po dosjeima i gurajući jedan po jedan s desne na lijevu stranu. — Pavlović... Pecivoda... Pejić, to je Mirta... ha, evo i ovog zelenoga! Prugović, to sam ja! Drhtavim prstima izvuče svežanj i počne listati. Krco mu je primaknuo svjetiljku.

— Odmakni je malo, ne mogu listati

— reče Filip.

— Taj list uzmi, taj!

— pokazivao mu Krco.

— Na njemu su podaci o tebi. Filip duboko uzdahne i izdvoji list koji mu je pokazao Krco. Na njemu je pisalo:

Ime: Filip

Prezime:

Prugović Datum primitka u Dom: 2. prosinca 1974. godine Godina rođenja: 1972. (po procjeni) Adresa stalnog boravka: Dom za djecu i mladež, Zagreb Tko je doveo dijete: preuzeto u bolnici Dob djeteta po prijemu: 2 godine i 3 mjeseca (po procjeni) Kontakti dijete

— roditelj: nema Djetetu se određuje staratelj: Eduard Krmpotić Troškove smještaja snosi: Centar za socijalni rad, Zagreb