# data[].attributes.headline
Povídáme si o zvířátkách na podzim, co o nich všechno víme?

# data[].attributes.subject
Povídáme si o zvířátkách na podzim, co o nich všechno víme?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Veverka obecná ( Sciurus vulgaris) je středně velký hlodavec z čeledi veverkovitých ( Sciuridae) obývající široké území v rozmezí od západní Evropy až po východní Asii. V České republice ji lze najít v lesích všech typů, parcích, alejích, větších zahradách nebo hřbitovech se stromovým porostem. Má zrzavou, černou a někdy hnědou srst.

Černá forma veverky obecné

Veverka obecná obvykle dorůstá 19 až 23 cm a dosahuje hmotnosti mezi 250 a 340 g, někdy i více. Huňatý ocas, který napomáhá udržovat rovnováhu při lezení a skocích na stromech a který veverka využívá jako „pokrývku" těla při spánku, je 14,5 až 20 cm dlouhý. Charakteristickým znakem veverky obecné jsou střapce chlupů na ušních boltcích směřující do špičky a viditelné především v zimním období. Stejně jako většina stromových veverek má i veverka obecná ostré a zakřivené drápy, které jí pomáhají při lezení po větvích stromů.

Zbarvení srsti veverky obecné se liší podle lokality rozšíření a období, ale vždy je srst na břiše a hrdle zbarvena krémově až bíle. Pohlavní dimorfismus není vyvinut. V Česku se nejčastěji objevuje červená a černá forma, ve světě není výjimkou ani šedá nebo čistě bílá forma. Veverce obecné se mění srst dvakrát ročně, a to z letní na zimní a ze zimní na letní. Zimní srst je hustší a o něco tmavší než letní a veverkám narůstá v období mezi srpnem a listopadem.

Ve světě bývá zaměňována s podobným čikarím červeným ( Tamiasciurus hudsonicus), který žije v Severní Americe, a s veverkou popelavou ( Sciurus carolinensis), která žije především v Severní Americe a v západní Evropě.

Veverka obecná žije až na období rozmnožování samotářským způsobem života a jiným veverkám se většinou vyhýbá. Obývá dutiny stromů nebo staví na tlustších větvích u kmene hnízdo o průměru 25-30 cm ve tvaru kukaně, tvořené mechem, listy, trávou a kůrou. Obývá také opuštěná hnízda dravců, případně prázdné ptačí budky. Není teritoriální a okrsky jednotlivých jedinců se značně překrývají.

Veverka je aktivní přes den, ale ve vrcholné části dne je většinou ukryta v hnízdě, protože se vyhýbá případnému nebezpečí. Mezi predátory patří především kuna lesní, kočka divoká, liška obecná, lasice kolčava, která loví především mláďata, dále také větší draví ptáci, například káně lesní nebo sovy. V zimě nehibernuje, ale tráví v hnízdě delší dobu než v létě. Dokáže se pohybovat rychlostí až 19 km/h.

Veverka pojídající ořech

Hledáním potravy tráví 60 % až 80 % dne. Tvoří ji především semena šišek, houby, které suší v hnízdě, a různé plody, například vlašské ořechy a lískové oříšky. Část nalezené potravy schovává do „spižíren" v dutinách stromů, které jí poskytují výbornou zásobárnu potravy v nejtěžších obdobích. (Vlašské ořechy také běžně zahrabává.) Při konzumaci potravy sedí „na bobku", přičemž potravu drží v předních končetinách. Ačkoli je strava veverky spíše rostlinná, živí se také lezoucím hmyzem, vejci a mláďaty ptáků v hnízdě, ještěrkami či malými savci. Tímto způsobem doplňuje potřebné živiny, a to především před zimou, kdy je třeba nastřádat tukové zásoby, případně v období březosti.

Rozmnožování

Někteří jedinci se páří již na konci zimy a na samotném počátku jara, tedy během února a března. Většinou je obvyklejší páření v letním období, během června a července. Samec partnerku nachází díky pronikavému pachu, který samice produkuje. Po setkání začne samec partnerku honit po stromech a činí tak až do hodiny před spářením. Před rozmnožováním se samice vykrmují, aby přibraly na váze, jelikož obecně platí, že samice s vyšší hmotností rodí více mláďat.

Dva týdny staré mládě

Samice může mít i dva vrhy za rok, přičemž jeden vrh obsahuje obvykle tři až pět mláďat, která se rodí po 38denní až 39denní březosti. Mláďata se rodí ocáskem napřed a jsou slepá, hluchá a holá. Po narození váží 10 až 15 g a jsou velká jako palec. Plně osrstěná jsou po 21 dnech života, oči se jim otevřou po čtyřech týdnech a chrup se jim plně vyvíjí až po 42 dnech, kdy začínají požírat pevnou potravu. Samice je však kojí až do 8 až 10 týdnů po narození.

Nejvíce, 75-85 % mláďat, přitom umírá během svého prvního zimního období. Samice dosahuje pohlavní dospělosti zhruba v druhém roce života, samec o něco později. Veverka obecná se v přírodě dožívá průměrně tří let, v zajetí se může tato hranice vyšplhat až na 10 let.

Finská veverka obecná. Ve Finsku se ročně uloví tři až čtyři tisíce veverek obecných. Poté, co začaly být v roce 1929 chráněny, se nastěhovaly z lesů do parků[9]

Veverka obecná je ve většině států Evropy chráněným druhem. To platí i v České republice, kde je podle vyhlášky č. 395/1992 Sb. prohlášena za ohrožený druh. Ve druhé polovině 20. století u nás došlo k příkrému poklesu početnosti druhu a z původních 60 000 až 110 000 kusů ulovených ročně ve 20. letech 20. století se o 50 let později snížil počet ulovených veverek na několik set jedinců. V posledních třiceti letech je v České republice lov veverek zakázán.

Z celosvětového pohledu nejde o druh ohrožený a v Červeném seznamu IUCN je zařazen v kategorii málo dotčených druhů (LC).

V některých částech světa, např. na Sibiři, se již od starověku veverky loví kvůli kožešině a masu. Na Sibiři se veverčí kožešiny nazývají „běla" nebo „bělka" a sloužily jako platidlo nebo součást naturální daně, kterou od domorodců v 17.-19. století vybírali ruští kozáci. Zde má pravděpodobně původ rčení stojí to za starou belu, tj. starou, opelichanou veverčí kožku. V českých zemích byla ve středověku kožešina z šedých veverek známá jako „popelčina". Veverčí maso se v západní Evropě jedlo až do 17. století. V českých zemích se veverčí maso jedlo i ve 30. letech 20. století.

V současné době veverku obecnou nejvíce ohrožuje ztráta lesů, jejího přirozeného prostředí, a v některých zemích konkurence zavlečené veverky popelavé. Ta v 19. století vytlačila původní veverku obecnou například z rozsáhlých oblastí Spojeného království. V roce 1948 byla vysazena také v severní Itálii. Dvě desetiletí se vyskytovala pouze v jedné lokalitě, ale na začátku 70. let začala expandovat do okolí a vytlačovat veverku obecnou. Odborníci v roce 2003 odhadovali, že se populace rozrostla na tisíce jedinců.

Původně bylo popsáno 40 poddruhů veverky obecné, ale s tím někteří zoologové ve světě nesouhlasili. V roce 1971 bylo schváleno 16 poddruhů, které se rozlišují dodnes (viz níže).

V tomto článku byl použit překlad textu z článku Red Squirrel na anglické Wikipedii.

1. The IUCN Red List of Threatened Species 2022.2 . 9. prosince 2022. Dostupné online. [cit. 2023-01-02].

2. HANZÁK, Jan. Naši savci. Praha: Albatros, 1970. Kapitola Veverka obecná, s. 137.

3. BRYL, Marek; MATYÁŠTÍK, Tomáš. Rychlost savců - Savci, internetová encyklopedie [online]. Univerzita Palackého, upol.cz, 1998-2005. Dostupné online.

4. WAUTERS, Luc and DHONDT, André A. Spacing behaviour of red squirrels, Sciurus vulgaris: variation between habitats and the sexes. Animal Behaviour. 1992, vol. 43, iss. 2, s. 297-311.

5. BOUCHNER, Miroslav. Kapesní atlas savců. Praha: Státní zemědělské nakladatelství, 1982. 193 s. (Obrazové atlasy pro všeobecné vzdělávací školy. Živočišná výroba). OCLC 42172478 S. 60.

6. GURNELL, John. Squirrel numbers and the abundance of tree seeds. Mammal Review. October 2008, vol. 13, no. 2-4, s. 133-148. DOI: 10.1111/j.1365-2907.1983.tb00274.x

7. KADLÍKOVÁ, Lenka. Veverka obecná - roztomilá ozdoba našich lesů a parků. In: Příroda.cz [online]. 29. srpna 2022 [cit. 18. 3. 2023]. ISSN 1801-2787. Dostupné z: https://www.priroda.cz/clanek/veverka-obecna-roztomila-ozdoba-nasich-lesu-a-parku/

8. ANDĚRA, Miloš a KOŘÍNEK, Milan. Veverka obecná. In: BioLib.cz [online]. ©1999-2023 [cit. 18. 3. 2023]. Dostupné z: https://www.biolib.cz/cz/taxon/id20583/

9. Archivovaná kopie. www.iucnredlist.org [online]. [cit. 2008-02-29]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2008-04-11.

10. DIVIŠOVÁ, Jaroslava. Osobní sdělení Jaroslava Hodka (* 21. 2. 1905 Vřesovice u Kyjova, † 27. 3. 1967 Dobruška), faráře CČSH v Dobrušce.

11. BERTOLINO, Sandro. Introduction of the American grey squirrel (Sciurus carolinensis) in Europe: a case study in biological invasion. Current Science [online]. 2008, vol. 95, no. 7, publ. 10 october 2008, s. 903-906. Dostupné z: https://midwalesredsquirrels.org/wp-content/uploads/2015/04/Impact-of-GS-in-mainland-Europe.pdf Archivováno 28. 7. 2020 na Wayback Machine.

12. SIDOROWICZ, J. Problems of subspecific taxonomy of squirrel (Sciurus vulgaris L.) in Palaearctic. Zoologischer Anzeiger. 3 July 1971, 187, s. 123-142.

13. LURZ, Peter W. W.; GURNELL, John and MAGRIS, Louise. Sciurus vulgaris. Mammalian Species. Jul. 15, 2005, no. 769, s. 1-10.

Literatura

BARUŠ, Vlastimil et al. Červená kniha ohrožených a vzácných druhů rostlin a živočichů ČSSR. 2, Kruhoústí, ryby, obojživelníci, plazi, savci. Ilustroval Jan Dungel. Praha: Státní zemědělské nakl., 1989. 133 s. S. 89-90.

BARUŠ, Vlastimil et al. Červená kniha ohrožených a vzácných druhů rostlin a živočichů ČSSR. 2, Kruhoústí, ryby, obojživelníci, plazi, savci. Ilustroval Jan Dungel. 2. vyd. Praha: Státní zemědělské nakl., 1990. 133 s. Lesnictví, myslivost a vodní hospodářství. ISBN 80-209-0060-8.

Jarní příběhy. TV dokumentární film. Německo, 2015. Prima ZOOM, 18. 3. 2023. 21.05-22.10.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Veverka obecná ( Sciurus vulgaris) je středně velký hlodavec z čeledi veverkovitých ( Sciuridae) obývající široké území v rozmezí od západní Evropy až po východní Asii. V České republice ji lze najít v lesích všech typů, parcích, alejích, větších zahradách nebo hřbitovech se stromovým porostem. Má zrzavou, černou a někdy hnědou srst.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Stopa Jelena

Jelen je české rodové jméno pro velkou spárkatou zvěř z čeledi jelenovití. Většina patří do rodu , společně se sambary a barasingou, výjimkou je jelen milu, který je jediným druhem rodu Elaphurus. Jelen lesní a jelen sika jsou významnou lovnou zvěří, proto byli introdukováni i na místa, kde se dříve nevyskytovali a často jsou chováni v oborách.

Samice jelena se nazývá laň, mládě pak kolouch (řidčeji kolouš).

Samcům přes léto narůstají parohy, laním (samicím) nikdy. Samci pak paroží na konci zimního období shazují, po skončení soubojů podzimní říje. S věkem samce se zvětšuje jeho hříva i velikost paroží.

V českých lesích se můžeme setkat s jelenem lesním (jelen evropský, Cervus elaphus) a s nepůvodní sikou ( Cervus nippon).

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Jelen je české rodové jméno pro velkou spárkatou zvěř z čeledi jelenovití. Většina patří do rodu , společně se sambary a barasingou, výjimkou je jelen milu, který je jediným druhem rodu Elaphurus. Jelen lesní a jelen sika jsou významnou lovnou zvěří, proto byli introdukováni i na místa, kde se dříve nevyskytovali a často jsou chováni v oborách.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Prase divoké ( Sus scrofa) je velký sudokopytník z čeledi prasatovití. Jeho domovinou je velká část Evropy a Asie, ale člověkem byl zavlečen i na jiné světové kontinenty.

Jedná se o typického všežravce, který k životu preferuje staré lesní porosty. Prase divoké bylo vždy významnou lovnou zvěří, díky čemuž se velmi často objevuje ve folkloru. Je také původcem prasete domácího, které se chová pro maso a tuk.

Prasata divoká byla odpradávna vnímána jako škodná zvěř a z těchto důvodů byl v 19. a 20. století omezen i jejich výskyt na českém území prakticky na nulu.

Prase divoké je velký sudokopytník. Dospělí samci dorůstají délky 120-180 cm a v kohoutku měří 55-100 cm. Jejich hmotnost je značně různorodá a v jednotlivých oblastech se viditelně liší, v průměru však činí 50-90 kg. Ve Francii byl v roce 1999 zastřelen samec vážící celých 277 kg, v Rumunsku a Rusku byli několikrát zaznamenáni i samci s hmotností téměř 300 kg.

Vzhledem k poměru těla má prase divoké nápadně velkou hlavu a relativně krátké končetiny. Jeho srst je tvořená hustými štětinami, které ho chrání před nepříznivými vlivy. Její zbarvení kolísá mezi tmavošedou přes hnědou až k černé. Během zimy je srst výrazněji hustší a tmavší. Selata jsou zpočátku hnědá a světle pruhovaná. V této fázi života se selata nazývají markazíni.

Mezi další nápadné znaky prasete divokého patří jeho čtyři výrazné trojhranné špičáky, jež se při dorůstání zahýbají vzhůru. Slouží hlavně jako účinná zbraň při soubojích. U samců dorůstají obvykle 20 cm, ve výjimečných případech však mohou dorůst až do délky 30 cm. Spodní špičáky kňourů myslivci nazývají páráky a menší horní špičáky klektáky. U samic jsou viditelně menší a směřují směrem nahoru výrazně mírněji, navíc pouze u starších jedinců. Prase divoké má skvěle vyvinutý čich a sluch, jeho nejhůře vyvinutým smyslem je zrak.

Nejenže je prase divoké daleko nejrozšířenějším zástupcem celé své čeledi, ale navíc patří - a to díky zásahu člověka - i mezi nejrozšířenější pozemské savce. Jeho areál rozšíření se v průběhu staletí značně měnil a v mnoha oblastech, kde byl dříve běžný ( Dánsko, Egypt, Irsko, Norsko), byl vyhuben, do některých byl naopak zavlečen a hojně se zde vyskytuje dodnes. Od 2. poloviny 20. století se však prase většinu svého původního areálu znovu osídlilo a na mnoha místech se stalo přemnoženým druhem. Jeho domovinou je téměř celá Evropa s výjimkou části Skandinávie a Velké Británie, kde byl vyhuben a později reintrodukován zpět do volné přírody. Dnes však již obývá všechny světové kontinenty kromě Antarktidy.

Ačkoli je dnes jeho populační trend nejistý, na území mnoha států jeho početnost v posledních letech rapidně stoupla a v některých z nich je již považován za vážného škůdce. Výrazné navýšení početnosti prasat divokých bylo zaznamenáno i v Česku. Je zajímavé, že na českém území byla prasata divoká do 18. století ve volné přírodě prakticky vyhubena a chovala se pouze v oborách. Tento trend přetrval celé 19. a první polovinu 20. století. Teprve po druhé světové válce se objevila volně žijící divoká prasata, jednalo se o zvířata uprchlá ze zrušených obor i o migranty z území Bavorska a Polska. Divoká prasata se v české přírodě dokázala výborně adaptovat. Přibližně od roku 1950 počet divokých prasat v Česku rapidně vzrůstá a v současnosti je v mnoha oblastech již přemnoženým druhem. V optimálním prostředí přitom připadají zhruba 2-3 kusy/100 ha lesa. Předpokladem jejich šíření je vysoká plodnost, absence přirozených predátorů a schopnost využívat téměř jakékoli dostupné potravní zdroje. Velké přemnožení a stížnosti obyvatel vedou k organizování hromadných odstřelů, např. v Brdech za jeden den počátkem prosince 2013 bylo zastřeleno 140 kusů.

Prase divoké ke svému životu preferuje zejména staré listnaté lesy s bohatým podrostem a s dostatkem příležitostí k bahenním "koupelím".

Prase divoké je aktivní zejména v noci, den tráví většinou odpočinkem. Jedná se o skrytě žijící tvory, kteří se díky svým dokonale vyvinutým smyslům většinou velmi účinně vyhýbají přítomnosti člověka. Jejich přítomnost v lese však často můžeme zaznamenat díky jejich bahenním koupelím, ve kterých je bahno v loužích rozválené na velké ploše. Žijí obvykle ve skupinách, které průměrně obsahují 20, vzácně až 50 jedinců. Výjimkou jsou pouze staří samci, kteří žijí samotářsky.

Jsou schopni vyvinout rychlost 48 km/h.

Prase divoké je typický všežravec. Požírá trávu, hlízy, ořechy, různé bobule, kořeny, odpadky, hmyz, malé plazy a mršiny. Často navštěvuje pole, zvláště kukuřičná, kde dokáže napáchat značné škody. Objevuje se také na smetištích a dokonce v obcích, kde si hledá potravu v okolí popelnic a kontejnerů. Byla pozorována divoká prasata, jak převracejí popelnice a valí je před sebou, aby z nich vysypala odpadky. Právě všežravost je jedním z hlavních předpokladů úspěšného šíření divokých prasat.

Pro dospělá prasata představuje největší nebezpečí zejména vlk nebo medvěd, selata se mohou zase stát relativně snadnou kořistí rysů, lišek, koček divokých nebo různých dravců, zejména výrů. Důvodem lokálně zvýšených stavů divokých prasat je zejména způsob zemědělského hospodaření, pěstování obilnin pro energetické účely, nemožnost jejich lovu na brownfieldech a v městských aglomeracích. V Asii tvoří prasata divoká jednu z nejdůležitějších složek potravy tygra i větších jedinců varana komodského.

Samice (bachyně) prasat divokých pohlavně dospívají v 8. až 10. měsíci života, samci přibližně ve věku 2 let. Doba páření je značně ovlivněna klimatickými podmínkami, ve střední Evropě však většinou probíhá v rozmezí od listopadu do ledna. Samice je březí 114-118 dnů. Ve střední Evropě vychází většina vrhů na období od března do května. Počet mláďat ve vrhu se pohybuje od 3 do 12. Těsně před vrhem se samice odpojuje od své skupiny a zpět se k ní připojuje až v době, kdy jsou již selata odrostlá. Selata neboli markazíni se vyznačují podélně pruhovaným ochranným zbarvením, které ztrácejí koncem prvního roku života. Během péče je přitom velmi ostražitá a v případě bezprostředního ohrožení může potenciálního predátora napadnout.

Prase divoké a člověk

Prase divoké se v lidské kultuře objevuje již od pravěku, většinou jako významný zdroj masa a tuku, ale též jako symbol plodivé síly, mužnosti a odvahy. Již na paleolitických jeskyních malbách ze španělské Altamiry můžeme spatřit kance a jejich lov. Lov na kance nebyl pro pravěké a starověké lovce jen cestou k získávání potravy, ale též důkazem mužnosti a odvahy. Soubojem s nebezpečným kancem proto později prokázali svou sílu a statečnost mnozí hrdinové starověkých mýtů, eposů a pověstí. Největší hrdina řecké mytologie Héraklés měl za úkol chytit kance z hory Erymanthu a přinesl ho živého do Mykén, Théseus zabil cestou do Athén divokou svini z Krommyónu a princ Meleagros s lovkyní Atalanté usmrtili strašlivého kance z Kalydónu, který byl zasvěcen bohyni Artemidě. Z českých pověstí je znám příběh o Bivojovi, který chytil kance z Kavčích hor a přinesl ho kněžně Kazi na Vyšehrad. Ne všichni hrdinové starověkých mýtů však v boji s kancem uspěli, například milenec bohyně Afrodíty jménem Adónis nebo keltský hrdina Diarmuid v souboji s kancem přišli o život.

V mytologii kanec také často doprovází bohy, například galskou bohyni Arduinnu, která na kanci jezdila, ale také římského Jupitera či řeckou Artemidu. vikinského boha Freye doprovází jako jízdní zvíře kanec Gullinbursti se zlatými štětinami. V keltské mytologii zase vystupují lidé, kteří se teriantropicky proměňovali v kance, jako irský legendární hrdina Cian, jenž byl v této podobě ubit syny svého protivníka Tuireana. Keltové i Germáni však navzdory tomu s oblibou jedli kančí maso, což bylo populárním způsobem zpracováno v komiksech a animovaných filmech o Asterixovi a Obelixovi.

Kanec nebo jeho hlava vždy byl i častým symbolem bojovníků a vládců, jako představitel plodnosti, síly a statečnosti. Kančími kly zastrčenými v uších či nosních otvorech se odedávna zdobí papuánští bojovníci z Nové Guiney, Dajakové z Bornea nebo Nágové ze severovýchodní Indie, kteří si také zdobí kančími kly čepice nebo z nich vyrábí náramky. Obliba kančích klů se netýká jen přírodních národů. Homérské eposy, zvláště Ilias, i archeologické nálezy dokládají, že staří Řekové v mykénském období často zdobili kančími kly přílby. Ve starověku figurovalo zobrazení kance na štítech řeckých hoplítů i římských legionářů. Kance si zvláště vážili Galové, jejich korouhve byly ukončeny malou figurkou kance a jejichž válečnické trumpety zvané karnyx mívaly často tvar kance s otevřenou tlamou. Malé sošky kance se na konci starověku objevují na přílbách Anglosasů. Později se stal kanec či jeho hlava součástí šlechtických erbů a v současnosti i znaků několika měst v Německu, Anglii, Belgii a Itálii, anglický král Richard III. měl ve svém erbu dva bílé kance jako štítonoše.

Kanci hrají velkou roli i v asijské mytologii. hinduistický Višnu na sebe ve svém třetím avatáru vzal podobu kance Várahy, aby přemohl zlého obra Hirnajákšu a vysvobodil z jeho zajetí bohyni Země. V mýtech Kyrgyzů a Burjatůse se hovoří o kancích, kteří zachránili legendární předky těchto etnik. První král Mandžuů měl podle pověsti kančí hlavu a Mandžuové proto nejedli kančí maso.

Černá neboli rytířská zvěř, jak prase divoké nazývají myslivci, patřilo odedávna k oblíbené lovné zvěři. Doklady o jeho lovu v podobě jeskynních maleb i ve formě zbytků kostí z odpadních jam, známe již z paleolitu. Kanec byl hojně loven v antickém Řecku, o čemž svědčí vázové kresby, mýty, ale také Xenofónův spis Kynagetikos (Psovod či O lovu), v němž se popisuje hon na kance se psy i jejich chytání do pasti zvané stupka, což byl proutěný věnec s ostrými, dovnitř směřujícími hroty, přivázaný ke špalku. Pokud kanec do pasti šlápl, hroty se mu zachytily na noze a špalek mu bránil v útěku. Tuto velmi nehumánní past dodnes uzívají lovci v Africe při chytání zeber, antilop či prasat bradavičnatých.

Ve starém Římě bylo kančí maso oblíbeným pokrmem na hostinách. Divoká prasata zde však byla, podobně jako jiná divoká zvířata, zneužívána při surových hrách v cirku. Kanci při nich byli zabíjeni venatiory, štváni proti jiným zvířatům nebo i odsouzeným zločincům, které měli roztrhat, někdy dokonce i v rámci divadelního představení.

Lov na černou a jelení zvěř, obvykle ve formě jezdecké štvanice se smečkou psů, byl oblíbenou zábavou šlechty v evropském středověku. Náruživě se mu věnovali i čeští králové Václav I. a Václav IV. Ve středověku a raném novověku byl lov na kance vyhrazen jen šlechtě, poddaný, který by kance zabil, mohl být přísně potrestán jako pytlák. Prasata však páchala škody na polích poddaných, kteří je ilegálně zabíjeli, proto docházelo ke konfliktům mezi šlechtou a poddanými. Lov na kance byl nebezpečný, výjimkou při něm nebylo ani usmrcení lovce poraněným zvířetem. Takto zahynul například princ Imrich, syn uherského krále Štěpána I., nebo chorvatský šlechtic Nikola Zrinski.

V období renesance a baroka byl oblíben hlavně lov v leči obestavěné plátny. Při těchto lovech byla zvěř nahnána do velkých ohrad z pláten či sítí, kde ji z altánů stříleli urození lovci nebo i dámy. Tento způsob lovu si oblíbil například císař Karel VI. a jeho manželka Alžběta Kristina, ještě na počátku 20. století však takto divočáky lovil František Ferdinand d'Este. Jindy urození lovci nebo lovecký personál černou zvěř, uzavřenou v ohradách z pláten, zabíjeli oštěpy či zvláštními kančími meči. To však byla surová lovecká zábava, podobná spíše býčím zápasům, než skutečné myslivosti.

Ve viktoriánském období byl oblíbeným sportem britských koloniálních důstojníků v Indii tzv. pig sticking neboli jezdecká štvanice s oštěpy. Cílem bylo v plném trysku dohonit klikatě běžící prase a skolit ho oštěpem. Důstojník Michael Rosenthal, kritizovaný za to, že se vášnivě oddával tomuto surovému sportu, prohlásil: „Je to nejlepší a nejvíce vzrušující zábava jak pro jezdce, tak pro jeho koně. A myslím, že se při tom baví i to prase." Tento sport byl Angličany zaveden i ve Východní Africe, kde však bylo loveným druhem prase bradavičnaté. Známým milovníkem pig-stickingu byl zakladatel skautingu Robert Baden-Powell.

V současnosti je prase divoké v České republice druhý nejvíce lovený druh srstnaté zvěře, roční odstřel činil v roce 2015 rekordních 185 496 jedinců a každoročně mírně stoupá. Loví se většinou na čekané nebo při společných naháňkách, zřídka vábením. Zejména selata lze přivábit napodobením chrochtání bachyně pomocí zvláštní rourovité vábničky. Při lovu černé zvěře dělají dobré služby lovečtí psi, například border teriér, bulteriér, slovenský kopov ale i jezevčíci. Poraněný kňour nebo vodící bachyně nezřídka útočí i na člověka a mohou lovce nebezpečně zranit svými špičáky. V zemědělských oblastech působí divoká prasata značné škody na polích, s oblibou žerou mladou kukuřici, brambory, dýně a další plodiny. Zatímco dospělá prasata je povoleno lovit pouze od 1. 8. do 31. 12., lov selat a lončáků je možno provádět celoročně. Živá černá zvěř se odchytává pomocí lapáků, konstruovaných na principu sklopce, což je klec s padacími dvířky. Pokud prase vstoupí do klece, dvířka za ním zapadnou.

Myslivci označují samce prasete divokého slovem kňour, samice je bachyně. Mladá zvěř obojího pohlaví v prvním roce života je známa jako markazíni, letošáci či selata, v druhém roce života jako lončáci. Trofejí z prasete divokého je kůže, ale především kly, mezi myslivci označované jako zbraně, a to jak delší spodní páráky, tak kratší horní klektáky, jimiž rozzuřený kanec klektá, tj. vydává cvakavé zvuky. Kančí maso je velmi chutné, chutí se podobá vepřovému, je však méně tučné, má příchuť zvěřiny a obsahuje více aminokyselin. Ze štětin se dříve vyráběly štětce a kartáče.

Onemocnění

Divoká prasata mohou býti také nakažena tzv. trichinelózou, nebezpečným parazitárním onemocněním, jež způsobuje svalovec stočený. Jsou také vnímavé vůči africkému moru prasat (AMP), jehož výskyt se poprvé v České republice objevil v druhé polovině roku 2017 ve zlínském okrese. Zasažená oblast byla uzavřena pachovými ohradníky a probíhá v ní hromadný odlov divočáků ve snaze nákazu eliminovat.

V tomto článku byly použity překlady textů z článků Wild Boar na anglické Wikipedii a Wildschwein na německé Wikipedii.

# data[].attributes.attachment_link.description
Prase divoké ( Sus scrofa) je velký sudokopytník z čeledi prasatovití. Jeho domovinou je velká část Evropy a Asie, ale člověkem byl zavlečen i na jiné světové kontinenty. Jedná se o typického všežravce, který k životu preferuje staré lesní porosty. Prase divoké bylo vždy významnou lovnou zvěří, díky čemuž se velmi často objevuje ve folkloru.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jezevec lesní ( Meles meles) je šelma z čeledi lasicovití. Obývá kromě severní Skandinávie celou Evropu, Krétu, Blízký východ a odtud je rozšířen až na Dálný východ. Na lovení jezevců bylo vyšlechtěno speciální psí plemeno - jezevčík.

Na území ČR je jezevec největší lasicovitou šelmou, váží 10 až 20 kg, dlouhý je až 85 cm a s ocasem má metr. V porovnání s ostatními lasicovitými šelmami má jezevec zcela odlišný tvar těla, je zavalitý. Má téměř bílou hlavu, jen přes oči má široké černé pruhy. Srst je žlutošedá s černými a bílými konci, hrubá a štětinatá. Došlapuje na celá chodidla (ploskochodec) a tlapy má opatřeny pěti velkými drápy. Uši má malé. Pohybuje se pomalu.

Z jiných než lasicovitých se jezevci podobá nejvíc psík mývalovitý ( psovití), jehož populace jsou trvalé již i v ČR. Má však jiný tvar hlavy, větší uši a jinou kresbu na obličeji - tmavé skvrny kolem očí nemají tvar pruhů.

Jezevčí nora

Vyhrabává si noru ve vyvýšeném terénu. Chodby o průměru 20-25 cm vedou do hloubky až pěti metrů a mohou být dlouhé několik desítek až 100 metrů. Nora je vždy hodně členitá, s mnoha chodbami a komorou ve středu, kde jezevec spí. Přes zimu omezuje aktivitu, hodně spí, ale do skutečného zimního spánku se sníženou tělesnou teplotou neupadá (tzv. nepravý zimní spánek). Je velmi čistotný - trus ukládá mimo noru, neobjevují se zde ani zbytky potravy na rozdíl třeba od nor lišek.

Jezevec je typický všežravec. Živí se hmyzem a jeho larvami, jinými bezobratlými, žížalami, měkkýši, drobnými savci (např. hraboši), ptačími mláďaty a vejci, obojživelníky, plody a semeny rostlin, houbami, kořínky a různými zdechlinami. V čelisti má 38 zubů. Trháky a všechny zadní zuby postrádají ostré řezací korunky, což naznačuje, že jezevec je spíše všežravec než masožravec. Hrbolky třenáků a stoliček jsou tupě zaoblené, a proto umožňují lepší žvýkání a drcení rostlinné potravy.

Jezevec opouští brloh za soumraku a vydává se za potravou. Protože nemá příliš dobrý zrak, využívá výborný čich a dobrý sluch.

Jezevčí páření se nazývá chrutí. Mláďatům, kterých se rodí 1-5, se otevírají oči po třech týdnech. Jsou kojena přibližně 10 týdnů a po pěti měsících se osamostatňují. Dospělosti dosahují ve věku 1,5-2 let. Jezevci se dožívají věku až 15 let, v zoo až 20 let.

Stopy jezevce v rámci naučné stezky NPR Kladské rašeliny

Počet jedinců v posledních desetiletích na většině míst výskytu buď vzrůstá, nebo je stabilní, což je dáno například redukcí vztekliny. Druh je tedy IUCN veden jako málo dotčený. V Česku populace rovněž roste a pro roky 1996-1999 byla odhadnuta na 13 500 jedinců.

Jezevec obývá mírné pásmo Evropy a Asie. Rozšířen je téměř v celé Evropě (včetně britských ostrovů) jižně od polárního kruhu a v celé Asii až po Japonsko na východě, po střední Ob na severu a po Izrael, Írán, Tibet a jižní Čínu na jihu. Rád vyhledává lesy prostoupené poli a loukami, kde nachází dostatek potravy a možnost budovat své složité nory.

Jezevec jako domácí mazlíček na renesanční fresce Il Sodomy v Monte Olivetano, asi roku 1503

Jezevci se objevují již v počátcích našeho letopočtu v keltské a germánské mytologii. Jezevec byl v Evropě pokládán za symbol odvahy a zmužilosti. V době renesanční byl ochočován a chován jako domácí zvíře na vodítku.

Tradiční skotská tobolka, zvaná sporran, bývá vyráběna z jezevčí kůže. Z chlupů jezevce se vyráběly také holicí štětky. Jezevčí maso je poživatelné, oblíbené bylo hlavně v Rusku.

Jezevci se loví především norováním.

1. Červený seznam IUCN 2022.2. 9. prosince 2022. Dostupné online. [cit. 2023-01-02]

2. GAISLER, Jiří a DUNGEL, Jan. Atlas savců České a Slovenské republiky. Praha: Academia, 2002, s. 102, 108. ISBN 80-200-1026-2.

3. GAISLER, Jiří a DUNGEL, Jan. Atlas savců České a Slovenské republiky. Praha: Academia, 2002, s. 103. ISBN 80-200-1026-2.

4. HANZÁK, Jan. Naši savci. Praha: Albatros, 1970. Kapitola Jezevec lesní, s. 284.

5. WANG, Annie. Meles meles (Eurasian badger). Animal Diversity Web [online]. [cit. 2023-05-18]. Dostupné online. (anglicky)

6. PELIKÁN, Jaroslav; GAISLER, Jiří a RÖDL, Pavel. Naši savci. Praha: Academia, 1979, s. 83. Živou přírodou.

7. KRANZ, A. a kol. Eurasian Badger Meles meles [online]. The IUCN Red List of Threatened Species, 2015 [cit. 2022-01-30]. Dostupné online.

8. ANDĚRA, Miloš; GEISLER, Jiří. Savci České republiky. 2. vyd. Praha: Academia, 2019194. S. 194-195.

9. MATYÁŠTÍK, Tomáš; BIČÍK, Vítězslav; ŘEHÁK, Libor. Jezevec lesní: jeho biologie a význam v ekosystému. 1. vyd. Praha: Venator, 2000. 191 s. .

Literatura

GAISLER, Jiří a DUNGEL, Jan. Atlas savců České a Slovenské republiky. Praha: Academia, 2002. 150 s. ISBN 80-200-1026-2.

MATYÁŠTÍK, Tomáš; BIČÍK, Vítězslav; ŘEHÁK, Libor. Jezevec lesní, jeho biologie a význam v ekosystému. Praha: Venator, 2000. 200 s. Dostupné online. . Se svolením autorů.

PELIKÁN, Jaroslav, GAISLER, Jiří a RÖDL, Pavel. Naši savci. Praha: Academia, nakladatelství Československé akademie věd, 1979. 163 s., 24 nečísl. s. obr. příloh. Živou přírodou.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Jezevec lesní ( Meles meles) je šelma z čeledi lasicovití. Obývá kromě severní Skandinávie celou Evropu, Krétu, Blízký východ a odtud je rozšířen až na Dálný východ. Na lovení jezevců bylo vyšlechtěno speciální psí plemeno - jezevčík. Na území ČR je jezevec největší lasicovitou šelmou, váží 10 až 20 kg, dlouhý je až 85 cm a s ocasem má metr.

# data[].attributes.attachment_link.title
🦊 Evropská zvířátka 🦔  | Pohádky česky |  Fascinující Svět Našich Zvířat!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Create better lessons quicker

# data[].attributes.attachment_link.description
Open the box - Tap each box in turn to open them up and reveal the item inside.

# data[].attributes.attachment_link.description
Čáp bílý (Ciconia ciconia) je velký druh ptáka z čeledi čápovitých (Ciconiidae), který je v Evropě široce znám díky stavění velkých hnízd na lidských stavbách jako jsou opuštěné komíny, střechy budov, kostelní věže nebo sloupy vysokého napětí. Čáp bílý se dělí na dva poddruhy. Subsp. ciconia hnízdí v Evropě včetně Česka, severozápadní Africe a Západní Asii, a zimuje v Africe, v menší míře i na jihu Evropy nebo západní Asii. Oproti tomu subsp. asiatica hnízdí ve střední Asii a zimuje na jihu Asie. Celková populace se odhaduje na cca 700 tisíc dospělých čápů, z čehož jen minimum (přes 2 tisíce) představují čápi středoasijského poddruhu asiatica. V Česku žije kolem 3000 čápů. Populace českých čápů je stabilní, světová populace je dokonce na vzestupu, nicméně místní populace mohou vykazovat klesavé trendy. Čápi jsou ohroženi hlavně nárazy do drátů elektrického napětí, dále např. úbytkem biotopu či nelegálním lovem. V minulosti čápi vymizeli z řady zemí včetně Spojeného království, Švýcarska, Švédska nebo Belgie. Do některých z těchto zemí se ale vrací díky reintrodukčním programům.

# data[].attributes.attachment_link.description
Husa divoká, Divoká husa (Anser anser) je středně velký druh vodního ptáka z čeledi kachnovitých. Má dlouhý krk, relativně krátké nohy, a velké, silné tělo, což jí dodává charakteristický vzhled. Její peří bývá zbarveno v odstínech šedé, s bílými a černými znaky, ačkoli existují regionální variace v barvě a vzoru.…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Špaček obecný ( Sturnus vulgaris) je známý druh pěvce z čeledi špačkovitých (Sturnidae).

Sturnus vulgaris vulgaris Linnaeus, 1758 - většina Evropy

S. v. faroensis Feilden, 1872 - Faerské ostrovy

S. v. zetlandicus E. J. O. Hartert, 1918 - Shetlandy

S. v. granti E. J. O. Hartert, 1903 - Azory

S. v. tauricus Buturlin, 1904 - Ukrajina, Kubáň, Malá Asie

S. v. poltaratskyi Finsch, 1878 - východní Baškortostán východně přes Ural a Sibiř po jezero Bajkal a západní Mongolsko

S. v. caucasicus T. Lorenz, 1887 - delta Volhy, severní Kavkaz, východní Zakavkazí, Ázerbájdžán, jih Kaspického moře, Irák

S. v. purpurascens Gould, 1868 - západní Zakavkazí, východní Turecko, Gruzie a Arménie

S. v. oppenheimi Neumann, 1915 - jihovýchodní Turecko, severní Irák

S. v. porphyronotus Sharpe, 1888 - východní Kazachstán a severozápadní Čína jižně po Uzbekistán a Tádžikistán

S. v. nobilior Hume, 1879 - Írán, jižní Turkmenistán, severní Afghánistán

S. v. humii W. E. Brooks, 1876 - západní Himálaj

S. v. minor Hume, 1873 - Pákistán

O něco menší než kos. Dorůstá délky 19-22 cm, v rozpětí křídel měří 37-42 cm a váží 60-90 g. Ve svatebním šatě je černý s kovově zeleným, fialovým až purpurovým leskem, v prostém šatě má peří hustě bíle tečkované s bělavým zbarvením na bradě. Zobák je v létě žlutý a v zimě tmavý, nohy hnědorůžové. Létá přímo a rychle, v letu má typickou siluetu se špičatými křídly a krátkým ocasem.

Od kosa se liší také postavou a pohyby. Má dlouhý štíhlý zobák, krátký ocas a rychlou chůzi, při níž pohybuje hlavou (kos nechodí, poskakuje).

Obě pohlaví jsou podobná, samec se v létě liší neskvrnitou hrudí a modrošedým kořenem spodní čelisti zobáku (u samice žlutý). Mladý pták je celý šedohnědý se světlejším hrdlem. Opeření podobné dospělému získává koncem července až září, zůstává mu však hnědé peří na hlavě, takže se snadno pozná.

Špaček obecný je hlučný pták vydávající širokou škálu zvuků. Při vábení se ozývá drsným „šéér", při vyplašení na hnízdě drsným táhlým „stýh" a při spatření krahujce ostrým „kjett". Při vzlétnutí a letu často krátké drnčivé „čirrr". Na jaře zpívá poblíž budoucího hnízdiště. Zpěv je tvořen řadou mlaskavých, skřípavých a hvízdavých tónů a často obsahuje zdařilé imitace hlasů jiných druhů ptáků. Svensson zpěv popisuje jako hlasité klouzavé hvizdy a dost měkké klepavé zvuky, pískání. Zmiňuje povedenou imitaci vrabce domácího, čejky, kolihy, lysky, straky, vrány černé nebo šedé.

Domovinou špačka obecného je Eurasie od Islandu a Britských ostrovů východně po jezero Bajkal. Během 19. století byl zavlečen i do mnoha jiných částí světa: v roce 1857 do Austrálie, roku 1862 na Nový Zéland, v roce 1890 do Severní Ameriky a v roce 1897 do jižní Afriky. Populace v jižní a západní Evropě jsou převážně stálé, ptáci ze severní a střední Evropy obvykle tažní.

Hnízdí ve světlých listnatých lesích nebo skupinách listnatých stromů v blízkosti otevřených ploch (louky, pastviny), také v parcích a zahradách, a to i uprostřed velkých měst. Po vyhnízdění se vyskytuje v sadech, na polích a vinicích a hromadně nocuje v rákosinách.

V ČR hnízdí na celém území, hlavně v nížinách a pahorkatinách, ojediněle i vysoko v horách (nejvýše v Krkonoších v 1290 m n. m. a na Šumavě v 1290 m). Jeho početnost v posledních desetiletích mírně roste; zatímco v letech 1985-1989 byla velikost hnízdní populace odhadnuta na 800 000-1 600 000 párů, v letech 2001-2003 již na 900 000-1 800 000 párů.

Ptáci hnízdící v ČR jsou převážně tažní se zimovišti v jižní Evropě a severní Africe. Přílet ze zimovišť probíhá během února a března, odlet od září a během října. Každoročně jsou řídce hlášena pozorováni i během zimy. Hnízdí jednou až dvakrát ročně. Hnízda si staví v dutinách stromů, s oblibou užívá budky a s postupující synantropizací stále častěji i dutiny na budovách. Mláďata opouštějící hnízdo se postupně houfují do stále větších hejn, ve kterých se zdržují až do odletu. Za potravou zaletuje daleko na travnaté plochy, později do sadů a vinic.

Obývá světlé řidší lesy, parky, sady a zahrady, a to i v okolí lidských sídel.

Na jaře a na začátku léta je potrava převážně živočišná, po zbytek roku v ní převládá rostlinná složka. Živočišnou potravu tvoří hlavně hmyz, nejčastěji brouci (33,2 %), blanokřídlí (6,1 %), dvoukřídlí (3,2 %) a motýli (3,1 %), rostlinnou dužnaté plody (třešně, bez černý, vinná réva, olivy). Dále požírá i jiné bezobratlé, vegetační části rostlin a semena. Mláďata krmí hlavně plži a larvami hmyzu. Potravu hledá na stromech, keřích i na zemi.

Hnízdí koloniálně i jednotlivě. Většinou je monogamní, ale zvláště v místech s větším počtem hnízd se běžně objevuje i polygynie. Nejběžnější je v takových případech hnízdění se dvěma samicemi, ve výjimečných případech však mohou samci zahnízdit až s pěti samicemi. Hnízdo je v dutině stromu, v budce nebo stavbě. Složeno je z větviček, kůry, kořínků a slámy. Hnízdní jamka je vystlána jemnými stébly, chlupy a peřím.

V některých částech areálu hnízdí až třikrát ročně, ve střední Evropě zpravidla jednou, někdy i dvakrát do roka od dubna do června. Snůška čítá 4-6 (2-9) slabě lesklých, jednobarevně světle modrých vajec o rozměrech 29,4 × 21,1 mm. Samička snáší vejce denně. V některých oblastech se běžně vyskytuje vnitrodruhový hnízdní parazitismus, přičemž bylo zjištěno, že samice dokáže do určité míry parazitické vejce rozpoznat a vyhodit je z hnízda. Inkubace začíná od snesení posledního vejce a trvá 12-13 dnů; na vejcích sedí oba ptáci. Mláďata jsou krmena oběma rodiči a hnízdo opouštějí ve stáří 16-24 dnů. Po vyhnízdění se sdružují do hejn, která hromadně nocují v rákosinách a korunách stromů. Na největších nocovištích lze přitom pravidelně pozorovat až statisíce ptáků. Pohlavní dospělosti dosahují koncem prvního roku života.

Hnízdní úspěšnost se pohybuje mezi 48-79 %, pouze 20 % mláďat se však dožije pohlavní dospělosti. Průměrná délka života je 2-3 roky, nejvyšší známý věk okroužkovaného ptáka 22 let a 11 měsíců.

V živočišné potravě špačka obecného převládají „škodlivé" druhy bezobratlých nad „užitečnými". Na druhou stranu však může místy působit značné škody poškozováním a požíráním dužnatých plodů užitkových rostlin. V ČR se tak děje především na jihomoravských vinicích nacházejících se v těsné blízkosti rákosin, které špačci využívají jako nocoviště. Odplašování a odstřel má pouze lokální a časově omezený účinek, jediným účinným způsobem ochrany jsou mechanické zábrany (zasíťování vinic).

Podle doby vzniku patří jméno špaček mezi česká předobrozenecká jména. Z hlediska onomaziologických motivací má onomatopoický původ, je pojmenován podle charakteru hlasu, příp. povahy.

V jiných slovanských jazycích má jméno poněkud odlišný základ, a to praslovanské *skvorьcь, které je zvukomalebného původu (srbsky, chorvatsky škvórac, církevněslovansky skvorьcь, slovensky špak, špaček, špačok, ale i škorec). Ovšem podle Machkova výkladu západoslovanské slovo nesouvisí s původním základem skvor- (< *skvorьcь). Jako motivaci pro české pojmenování uvádí Machek schopnost špačka napodobovat jiné ptáky - mísením jejich melodií se jim špaček vlastně posmívá, je uštěpačný. Adjektivum uštěpačný je odvozeno od slovesa štípat „škádlit, dobírat si", a proto starší podoba českého špaček byla *ščьpakъ, jehož počáteční skupina ščp- se zjednodušila na šp-.

Výskyt špačka v Českých zemích byl pravděpodobně poprvé popsán již v 10. století ve slavné zprávě arabsko-židovského cestovatele Ibrahím íbn Jákuba, který roku 966 navštívil Prahu a popsal mnoho zdejších zajímavostí: „V zemi Slovanů se vyskytuje podivný pták, který je na hřbetě zelený a který opakuje všechno, co slyší z hlasů lidí a zvířat; někdy se ho podaří chytit a podnikají na něj lov. Ve slovanském jazyce se nazývá sbá."

Ladův otec byl obuvníkem v Hrusicích na Benešovsku; v jeho dílně pracoval i malířův starší bratr. „Měli jsme také špačka, jenž byl velmi nezvedený; nenechal nic na pokoji. Sedal bratrovi při práci na rameno, tahal ho za ucho, a když bratr vsunul flok do dírky v podešvi, špaček jak šipka slétl a flok zase vytáhl. Špaček lítal otevřeným oknem i ven, a vždycky se vrátil. Jednou ke konci léta se nevrátil a otec soudil, že pták odlétl s ostatními do teplých krajin. Přes zimu jsme na něj zapomněli, ale špaček nezapomněl na nás. Na jaře vlétl otevřeným oknem s radostným pokřikem do světnice. Všude všecko kontroloval, zdali je, jak bývalo, pak usedl bratrovi na rameno a popadl ho za ucho, abychom si nemyslili, že přes zimu na vše zapomněl"...

1. Červený seznam IUCN ohrožených druhů 2021.3. 9. prosince 2021. Dostupné online. [cit. 2021-12-27]

2. CRAIG, Adrian & FEARE, Chris. Family Sturnidae (Starlings). In: HOYO, Josep del; ELLIOTT, Andrew & CHRISTIE, David. Handbook of the birds of the world. Vol. 14: Bush-shrikes to Old World sparrows. Barcelona: Lynx Edicions, 2009.

3. DUNGELl, Jan a Karel HUDEC. Atlas ptáků České a Slovenské republiky. Praha: Academia, 2001, s. 210. ISBN 978-80-200-0927-2.

4. SVENSSON, Lars a kol. Ptáci Evropy, severní Afriky a Blízkého východu. 3., přeprac. chybně uvedeno 2. vyd. Praha: Ševčík, 2016. . S. 370.

5. POŘÍZ, Jindřich. Špaček obecný. In: BioLib.cz [online]. ©1999-2022 [cit. 1. 2. 2022]. Dostupné z: https://www.biolib.cz/cz/taxon/id8989/

6. LINZ, George M; HOMAN, Jeffrey H.; GAULKER, Shannon M.; PENRY, Linda B. & BLEIER, William J.(2007). "European starlings: a review of an invasive species with far-reaching impacts Archivováno 10. 4. 2020 na Wayback Machine". Managing vertebrate invasive species: Proceedings of an international symposium. Paper 24, s. 378-386.

7. FIALOVÁ KARPENKOVÁ, Zuzana. České názvy ptáků z etymologického a slovotvorného hlediska. Praha, 2006, s. 116. Diplomová práce. Ved. práce PhDr. Jiří Rejzek, Ph.D. FFUK, ÚČJTK.

8. FIALOVÁ KARPENKOVÁ, Zuzana. České názvy ptáků z etymologického a slovotvorného hlediska. Praha, 2006, s. 113. Diplomová práce. Ved. práce PhDr. Jiří Rejzek, Ph.D. FFUK, ÚČJTK.

9. MACHEK, Václav. Etymologický slovník jazyka českého. Fotoreprint 3. vyd. z roku 1971. Praha: NLN, Nakl. Lidové noviny, 1997, s. 619. ISBN 80-7106-242-1.

10. FIALOVÁ KARPENKOVÁ, Zuzana. České názvy ptáků z etymologického a slovotvorného hlediska. Praha, 2006, s. 83. Diplomová práce. Ved. práce PhDr. Jiří Rejzek, Ph.D. FFUK, ÚČJTK.

11. Archivovaná kopie. aba.wz.cz [online]. [cit. 2018-03-14]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2010-11-25.

12. LADA, Josef. Kronika mého života. 3. vyd. V Praze: Československý spisovatel, 1954, s. 30.

13. MACHEK, Václav. (Výklady slov); [254] špaček 1° (pták). Naše řeč. 1956, roč. 39, č. 9-10, s. 254-256. Dostupné také z: http://nase-rec.ujc.cas.cz/archiv.php?art=4508

Literatura

ANDĚRA, Miloš a SOVÁK, Jan. Atlas fauny České republiky. Praha: Academia, 2018. 664 s. Atlas. ISBN 978-80-200-2756-6.

DUNGEL, Jan a HUDEC, Karel. Atlas ptáků České a Slovenské republiky. Praha: Academia, 2001. 249 s. ISBN 978-80-200-0927-2.

FIALOVÁ KARPENKOVÁ, Zuzana. České názvy ptáků z etymologického a slovotvorného hlediska. Praha, 2006. 131 s. Diplomová práce. Ved. práce PhDr. Jiří Rejzek, Ph.D. FFUK, Ústav českého jazyka a teorie komunikace.

MACHEK, Václav. Etymologický slovník jazyka českého. Fotoreprint 3. vyd. z roku 1971. Praha: NLN, Nakl. Lidové noviny, 1997. 866 s. ISBN 80-7106-242-1.

MACHEK, Václav. (Výklady slov); [254] špaček 1° (pták). Naše řeč. 1956, roč. 39, č. 9-10, s. 254-256. Dostupné také z: http://nase-rec.ujc.cas.cz/archiv.php?art=4508

SVENSSON, Lars. Ptáci Evropy, severní Afriky a Blízkého východu. [3., přeprac. vyd., chybně uvedeno 2. vyd.] Přeložil Robert DOLEŽAL. Plzeň: Ševčík, 2016. 447 s. ISBN 978-80-7291-246-9.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Špaček obecný ( Sturnus vulgaris) je známý druh pěvce z čeledi špačkovitých (Sturnidae). Sturnus vulgaris vulgaris Linnaeus, 1758 - většina Evropy S. v. faroensis Feilden, 1872 - Faerské ostrovy S. v. zetlandicus E. J. O. Hartert, 1918 - Shetlandy S. v. granti E. J. O. Hartert, 1903 - Azory S.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Create better lessons quicker

# data[].attributes.attachment_link.description
Quiz - A series of multiple choice questions. Tap the correct answer to proceed.