# data[].attributes.headline
Річниця двох революцій. Що потрібно знати про День гідності та свободи

# data[].attributes.subject
Річниця двох революцій. Що потрібно знати про День гідності та свободи

# data[].attributes.body
День гідності та свободи почали відзначати з 2014 року – в річницю початку Євромайдану. Свято з'явилось після відповідного указу п'ятого президента Петра Порошенка і було встановлене "з метою утвердження в Україні ідеалів свободи та демократії, збереження та донесення до сучасного і майбутніх поколінь об'єктивної інформації про доленосні події в Україні початку XXI століття, а також віддання належної шани патріотизму й мужності громадян, які восени 2004 року та у листопаді 2013 року — лютому 2014 року постали на захист демократичних цінностей, прав і свобод людини та громадянина, національних інтересів нашої держави та її європейського вибору". Утім все почалося ще з Помаранчевої революції 2004 року. Наступного року після неї, 22 листопада 2005-го, третій президент Віктор Ющенко заснував День свободи. Його відзначали до 2011 року, поки воно не було скасоване експрезидентом Віктором Януковичем. Він також скасував указ другого президента Леоніда Кучми від 21 січня 1999 року "Про День соборності". Тоді за указом Януковича було засноване так зване свято День соборності та свободи, яке відзначалося 22 січня. Воно виникло внаслідок зміни дати відзначення Дня Свободи з 22 листопада на 22 січня — дату святкування Дня соборності.

# data[].attributes.headline
Історія початку Помаранчевої революції

# data[].attributes.subject
Історія початку Помаранчевої революції

# data[].attributes.body
21 листопада 2004 року відбувся другий тур голосування на виборах президента. Участь у ньому брали чинний прем'єр-міністр Віктор Янукович і кандидат від об’єднаної опозиції Віктор Ющенко. Вночі 22 листопада Центральна виборча комісія повідомила, що після підрахунку бюлетенів лідирує Янукович. Ці дані відрізнялися від екзитполів, які відразу після закінчення голосування назвали переможцем Ющенка.

Тоді Ющенко у ЦВК заявив, що не довіряє підрахункам Центрвиборчкому і закликав своїх прихильників вийти на Майдан Незалежності, щоб захистити підсумки голосування. Водночас президент Росії Володимир Путін першим привітав Януковича з перемогою. Після цього у Києві та інших містах і обласних центрах відбулися мітинги на підтримку Ющенка. 23 листопада на Майдані зібралося кілька сотень тисяч протестувальників. Згодом ці масові протести призвели до скасування підсумків другого туру і перемоги Ющенка на президентських виборах.

# data[].attributes.headline
Перші заклики на Революцію Гідності

# data[].attributes.subject
Перші заклики на Революцію Гідності

# data[].attributes.body
21 листопада в Україні відзначають День гідності та свободи – одне зі знакових офіційних свят, встановлене на честь двох революції, які відбулися в Україні у 2004 та 2013 роках. Цього дня українці вшановують пам’ять про людей, які під час Революції Гідності та Помаранчевої революції стали на захист демократичних цінностей, прав і свобод людини й громадянина, національних інтересів держави та її європейського вибору.

До Дня гідності та свободи України Суспільне розібралося, з чого все почалося, чому спочатку існувало інше свято та за що боролися українці на Майдані.

Започаткували, скасували, та об'єднали

День гідності та свободи почали відзначати з 2014 року – в річницю початку Євромайдану. Свято з'явилось після відповідного указу п'ятого президента Петра Порошенка і було встановлене "з метою утвердження в Україні ідеалів свободи та демократії, збереження та донесення до сучасного і майбутніх поколінь об'єктивної інформації про доленосні події в Україні початку XXI століття, а також віддання належної шани патріотизму й мужності громадян, які восени 2004 року та у листопаді 2013 року — лютому 2014 року постали на захист демократичних цінностей, прав і свобод людини та громадянина, національних інтересів нашої держави та її європейського вибору".

Річниця двох революцій: Революції Гідності та Помаранчевої Революції. УНІАН

Утім все почалося ще з Помаранчевої революції 2004 року. Наступного року після неї, 22 листопада 2005-го, третій президент Віктор Ющенко заснував День свободи. Його відзначали до 2011 року, поки воно не було скасоване експрезидентом Віктором Януковичем. Він також скасував указ другого президента Леоніда Кучми від 21 січня 1999 року "Про День соборності". Тоді за указом Януковича було засноване так зване свято День соборності та свободи, яке відзначалося 22 січня. Воно виникло внаслідок зміни дати відзначення Дня Свободи з 22 листопада на 22 січня — дату святкування Дня соборності.

Усе в один місяць та проти однієї людини

Історично склалося, що українці виходили на акції протесту саме у двадцятих числах листопада. Крім цього, Помаранчева революція та Революція гідності починалися з невдоволення діями Віктора Януковича. Так, у 2004 році українці вимагали повторних виборів, а у 2013-му – підтримати євроінтеграцію.

Більше того, перші масові виступи проти експрезидента Віктора Януковича відбулися й в листопаді 2010-го. Тоді тисячі людей зібралися на Податковий майдан проти ухвалення Радою проєкт Податкового кодексу. Масові мітинги почалися 16 листопада, але найбільшого масштабу набрали саме 22 листопада, до річниці Помаранчевої революції.

Історія початку Помаранчевої революції

Тисячі людей зібралися на Майдані у 2004 році. УНІАН

21 листопада 2004 року відбувся другий тур голосування на виборах президента. Участь у ньому брали чинний прем'єр-міністр Віктор Янукович і кандидат від об’єднаної опозиції Віктор Ющенко. Вночі 22 листопада Центральна виборча комісія повідомила, що після підрахунку бюлетенів лідирує Янукович. Ці дані відрізнялися від екзитполів, які відразу після закінчення голосування назвали переможцем Ющенка.

Тоді Ющенко у ЦВК заявив, що не довіряє підрахункам Центрвиборчкому і закликав своїх прихильників вийти на Майдан Незалежності, щоб захистити підсумки голосування. Водночас президент Росії Володимир Путін першим привітав Януковича з перемогою.

Помаранчева революція. УНІАН

Після цього у Києві та інших містах і обласних центрах відбулися мітинги на підтримку Ющенка. 23 листопада на Майдані зібралося кілька сотень тисяч протестувальників. Згодом ці масові протести призвели до скасування підсумків другого туру і перемоги Ющенка на президентських виборах.

Перші заклики на Революцію Гідності

Євромайдан 2014 року. AP

21 листопада 2013 року уряд Миколи Азарова виступив із заявою про відмову від підписання угоди про асоціацію з Європейським союзом. Причиною такого рішення назвали нібито невраховані наслідки від санкцій з боку Росії. Ввечері цього ж дня розпочалися перші акції протестів. Спочатку українці організувалися на протест через соціальні мережі в Києві.

"Добре, давайте серйозно. От хто сьогодні до півночі готовий вийти на Майдан? Лайки не рахуються. Лише коментарі під цим постом зі словами "Я готовий". Як тільки набереться більше тисячі, будемо організовуватися".

Такий допис опублікував на своїй сторінці у Facebook тодішній журналіст, пізніше нардеп, а нині заступник голови "Укроборонпрому" Мустафа Найєм. Перша акція протесту розпочалася близько 22:00. Учасників мітингу нараховувалось близько півтори тисячі. Цього ж дня небайдужі вийшли на Євромайдани також у Львові, Донецьку, Харкові, Ужгороді, Луцьку та інших містах.

# data[].attributes.headline
З другої половини 22 л

# data[].attributes.body
З другої половини 22 листопада кількість людей на мітингу стала зростати і вже до 24 листопада на Майдані зібралося близько ста тисяч протестувальників.У ніч з 29 на 30 листопада силовики розігнали активістів, які зібралися на Майдані Незалежності. Влада пояснила це бажанням розчистити місце для новорічної ялинки. Застосування сили до мітингувальників спричинило ще більшу хвилю протестів – з проєвропейських вони перетворилися на антиурядові.Після трьох місяців мітингів і жорстоких боїв у центрі Києва з понад сотнею вбитих та тисячами поранених за кілька днів, у ніч на 22 лютого 2014 року тодішній президент Янукович втік з України. А після цього розпочалася військова агресія Росії, яка супроводжувалася анексією Криму та окупацією окремих територій Донецької й Луганської областей.

# data[].attributes.headline
Точка неповернення: 20 лютого в історії Революції Гідності

# data[].attributes.subject
Точка неповернення: 20 лютого в історії Революції Гідності

# data[].attributes.attachment_link.title
Точка неповернення: 20 лютого в історії Революції Гідності

# data[].attributes.headline
Назар Войтович

# data[].attributes.subject
Назар Войтович

# data[].attributes.body
Назар Войтович – наймолодший учасник Революції гідності та Небесної сотні. Йому було лише 17 років. Назар родом із Тернопільщини з села Травневе Збаразького району.

Він навчався на третьому курсі Кооперативного коледжу в Тернополі та обожнював живопис. У всіх його роботах помічали український дух – його малюнки важко було уявити без калини, тризуба чи козаків.

Назар не планував їхати до Києва на Майдан, але підтримував Революцію. Ввечері 19 лютого він хотів віднести до автобуса, який прямував до столиці, речі для майданівців. Однак його життя змінила випадковість. В останню хвилину він вирішив їхати на Майдан.

Зателефонувавши батькам, Нараз пообіцяв, що не піде в епіцентр подій, а триматиметься неподалік від столичної стели. Після приїзду 20 лютого хлопцеві дали шолом, щитки на руки та ноги. Він разом з друзями пішов до Жовтневого палацу, де на третьому поверсі перебували загони беркутівців.

Через декілька годин 20 лютого батьки дізналися, що їхній єдиний син помер. Він загинув на вулиці Інститутській від снайперської кулі, яка влучила в око. Його тіло перенесли до Михайлівського Золотоверхого собору, звідки батькам повідомили про трагічну смерть сина.

# data[].attributes.headline
Сергій Нігоян 

# data[].attributes.subject
Сергій Нігоян 

# data[].attributes.body
Народився 2 серпня 1993 року в селі Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області у вірменській родині, яка переїхала до України, рятуючись від війни в Нагірному Карабаху.Закінчивши місцеву школу, 2011 року Сергій вступив до Дніпродзержинського (нині Кам’янського) коледжу фізичного виховання. Займався карате, у 2012 році посів третє місце на чемпіонаті Дніпродзержинська з карате стилю кіокушинкай. Утім, хлопець відчував, що спортивна кар’єра його не вабить. Він мріяв стати актором. Планував вступити до Дніпропетровського театрально-художнього коледжу. Улітку, щоб допомогти родині, Сергій разом із батьком їздив на заробітки до Криму. Залишався працювати там навіть у вересні, коли починався навчальний рік. Через це після другого курсу його було відраховано з коледжу.На Різдво Сергій поїхав до рідних у Березнуватівку, потім знов повернувся до Києва, але чергування на морозі виснажили організм хлопця. Борис Єгіазарян наполіг, щоб той поїхав додому підлікуватися. За тиждень до своєї загибелі Сергій знов навідався до батьків, які просили його залишитися з ними. Але переконати сина вони не змогли.Уранці 22 січня, в день проголошення незалежності УНР і День Соборності, Сергій разом з іншими протестувальниками перебував неподалік від колонади стадіону "Динамо". У часовому проміжку між 05:30-05:40 він отримав смертельне поранення: три кулі влучили в шию, голову та груди. Мобільна бригада медичної служби перенесла активіста до вестибюлю будівлі НАН України на вулиці Михайла Грушевського, 4, де облаштували медичний пункт. Однак зусилля медиків були марними – за пів години вони констатували смерть пораненого.26 січня під гімн України його поховали на сільському кладовищі його рідного села Березнуватівки.

# data[].attributes.headline
Павло Мазуренко

# data[].attributes.subject
Павло Мазуренко

# data[].attributes.body
Павло Мазуренко був уродженцем м.Любар, що в Житомирській області. Певний час був прописаний та проживав в Криму в Сакському районі, потім переїхав до Києва. Мав вищу освіту, яку здобув на радіотехнічному факультеті Київського політехнічного інституту. Працював у сфері ІТ-технологій програмістом та web-дизайнером.

Павло був чудовою, доброю людиною. Він був розумний та інтелігентний, порядний і чесний, мав тонке почуття гумору. Тому люди любили його, і велика кількість друзів, яких мав Павло – яскраве свідчення цьому. А ще він захоплювався музикою і частенько любив пограти на гітарі, чи то просто так для душі, чи для друзів та рідних, які були поряд.

18 грудня, коли чоловік йшов додому, на вулиці Гната Юри на Борщагівці в Києві біля торгівельного центру ’’Квадрат’’ його зупинили спецпризначенці в чорній формі та бронежилетах для перевірки документів. Павло показав їм ксерокопію паспорта із кримською пропискою в ньому. Міліціонери вирішили, що він учасник Євромайдану та жорстоко побили його палицями й ногами, після чого пішли, залишивши лежачого Павла на землі. Чоловікові вдалось підвестись та самостійно добратись додому, де й розповів дружині та друзям, що з ним трапилось.

Спочатку чоловік відмовився від госпіталізації. Але через 2 дні стан різко погіршився і його було доставлено до реанімаційного відділення Київської міської клінічної лікарні № 12. Лікарі діагностували забої та травму голови. Помер Павло Мазуренко 22 грудня в тому ж реанімаційному відділенні. МВС міністра Захарченка заперечило, що смерть чоловіка сталась внаслідок побоїв, вчинених силовиками. Лікарі ж під тиском злочинної влади причиною смерті назвали двосторонню пневмонію.

Поховали Павла на цвинтарі у місті Вишневому Київської області. Залишив дружину Лесю та семирічного сина.

# data[].attributes.headline
Богдан Сольчаник

# data[].attributes.subject
Богдан Сольчаник

# data[].attributes.body
Богдан Сольчаник народився у місті Старий Самбір Львівської області. У Львові здобув вищу освіту, а згодом проходив докторську програму у Варшаві, готував до захисту дисертацію «Виборчі практики в малому західноукраїнському місті. 1965–2006 роки». Богдан викладав на кафедрі нової та новітньої історії України Українського католицького університету, був активістом Громадянської мережі “ОПОРА”. Саме громада, її місцева самоорганізація у малих селах і містечках, вважав Сольчаник, має стати рушійною силою для розвитку країни. Відтак, юнак брав активну участь у громадських рухах ще сидячи за шкільною партою. Мабуть, усі друзі солідарні, що у будь-якій незрозумілій ситуації Богдан завжди брав відповідальність на себе.

Це він восени 2004-го виводив на площі Львова студентів, щоб боротися з «кучмізмом». Але тільки через ненасильницький спротив. Він не знав, що таке насильство. Це він влітку 2013-го ініціював у Львові акції солідарності з мешканцями Врадіївки, що повстали проти міліцейського свавілля. Це він знову – і востаннє – закликав львівських студентів до мирного протесту, коли стало відомо, що асоціацію з ЄС не підпишуть. На Майдан в Київ Богдан приїздив кілька разів. Загинув від ворожої кулі на вул. Інститутській, біля готелю “Україна”.

Похований у рідному місті Старому Самборі Львівської області. Залишив батьків — Зіновія та Оксану, брата Степана.

# data[].attributes.attachment_caption
"Небо падає"

# data[].attributes.headline
Устим Голоднюк

# data[].attributes.subject
Устим Голоднюк

# data[].attributes.body
Цю фразу просив кричати 19-річний активіст Устим Голоднюк, коли на Майдані ставало особливо небезпечно, щоб дати йому з хлопцями знак, що потрібна їхня допомога.

Він народився у місті Збараж, навчався у Львівському державному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут, здобував освіту в Бережанському агротехнічному інституті.

З початком Революції гідності Устим записався волонтером та брав активну участь в охороні Майдану. Перших серйозних поранень він зазнав 30 листопада 2013 року, коли беркутівці розігнали Майдан. Тоді йому наклали на голову понад 10 швів. Він, як інші протестувальники, ховався у Михайлівському соборі. Батько забрав його додому, але через два тижні Устим знову повернувся.

Після повернення Устим Голоднюк став бійцем 38-ї сотні самооборони Майдану. Він захищав Майдан протягом трьох місяців. 20 лютого Устим мав зустрітися з батьком та поїхати додому, щоб відпочити.

Однак повернутися йому вже не судилося. Устима Голоднюка вбила снайперська куля. Смертельне поранення він дістав, коли допомагав забрати загиблих біля верхнього виходу станції метро Хрещатик.

Назар Войтович

Назар Войтович – наймолодший учасник Революції гідності та Небесної сотні. Йому було лише 17 років. Назар родом із Тернопільщини з села Травневе Збаразького району.

Він навчався на третьому курсі Кооперативного коледжу в Тернополі та обожнював живопис. У всіх його роботах помічали український дух – його малюнки важко було уявити без калини, тризуба чи козаків.

Назар не планував їхати до Києва на Майдан, але підтримував Революцію. Ввечері 19 лютого він хотів віднести до автобуса, який прямував до столиці, речі для майданівців. Однак його життя змінила випадковість. В останню хвилину він вирішив їхати на Майдан.

Зателефонувавши батькам, Нараз пообіцяв, що не піде в епіцентр подій, а триматиметься неподалік від столичної стели. Після приїзду 20 лютого хлопцеві дали шолом, щитки на руки та ноги. Він разом з друзями пішов до Жовтневого палацу, де на третьому поверсі перебували загони беркутівців.

Через декілька годин 20 лютого батьки дізналися, що їхній єдиний син помер. Він загинув на вулиці Інститутській від снайперської кулі, яка влучила в око. Його тіло перенесли до Михайлівського Золотоверхого собору, звідки батькам повідомили про трагічну смерть сина.

# data[].attributes.headline
Іван Наконечний  

# data[].attributes.subject
Іван Наконечний  

# data[].attributes.body
Наконечний Іван був мешканцем Києва. В минулому – офіцер ВМС СРСР.

На Майдан прийшов одразу після розгону студентів 30 листопада. Допомагав майданівцям чим міг, не зважаючи на свої 82 роки. 19 лютого під час заворушень на вулиці Інститутській отримав важкі травми голови і шийного відділу хребта. Тривалий час перебував у комі, але до тями Іван Наконечний так і не прийшов. 7 березня він помер в одній із київських лікарень

# data[].attributes.headline
Іван Тарасюк 

# data[].attributes.subject
Іван Тарасюк 

# data[].attributes.body
Тарасюк Іван народився в с. Залісоче Волинської області. Мешкав в селищі міського типу Олика Ківерцівського району Волинської області. Навчався в Луцькому медичному коледжі «Монада», відбув строкову службу в армії. Грав у футбольному клубі «Олика». Іван був єдиною дитиною у батьків. Після посту хлопець планував одружитися. Односельчани кажуть, що він був патріотом.

20 лютого приїхав на Майдан уперше. Про своє перебування на Майдані мамі не розповів, щоб не хвилювалася. У четвер вранці вирішив повісити державний прапор на одному з об’єктів Євромайдану. Снайперські кулі влучили у голову, пробили легені. Помер на місці.

Віддати шану своєму побратиму та Герою України прибули жителі його рідного села та навколишніх сіл, бійці Правого сектору Волині, Автомайдан та лучани. Похоронили Івана Тарасюка на місцевому кладовищі в Олиці.

# data[].attributes.headline
Сергій Кемський 

# data[].attributes.subject
Сергій Кемський 

# data[].attributes.body
Сергій Кемський народився в місті Керчі Автономної Республіки Крим, там же закінчив середню школу №1. В школі він був типовим сином моряка, відмінником, займався спортом, любив ходити в гори. Для того, щоб продовжити навчання у Львові, самотужки підтягував українську. Після школи поступив на філософський факультет Львівського національного університету ім. Івана Франка, диплом магістра політології отримав у 2005 році. Закінчивши навчання у Львові, переїхав до Києва. Трохи згодом повернувся в місто Коростень Житомирської області до своїх рідних, які переїхали сюди з Криму в період часу, коли Сергій вчився у Львові.

Разом з другом заснував Інститут політичних та економічних ризиків і перспектив, писав статті для «Української правди», газети «День» та інших видань. Перекладав з англійської, створив портал для англомовних користувачів про Україну. Заснував сайт, де юристи надавали безплатні онлайн-консультації громадянам. Також він був засновником та адміністратором онлайн-ресурсів «Кооперативний рух» та «Народний форум».

За своїми переконаннями він був анархіст. На Майдан приїздив часто, належав до «Чорної сотні». Допомагав виносити поранених. Загинув на вул. Інститутській в Києві від пострілу ворожого снайпера. Тіло виявили на подвір’ї біля Михайлівського собору.

Поховали Сергія в селищі Великий Яблунець Ємільчинського району Житомирської області, звідки родом його батьки.

# data[].attributes.headline
Юрій Вербицький  

# data[].attributes.subject
Юрій Вербицький  

# data[].attributes.body
Юрій Вербицький був жителем міста Львова. Був науковцем-сейсмографом — працював інженером відділу сейсмічності Карпатського відділення Інституту геофізики НАН України ім. С. Суботіна у Львові, мав науковий ступінь кандидата наук.

В житті він був прихильником здорового способу проведення вільного часу, займався спортом. Дуже любив гори, був знаним у Львові альпіністом, а підкорення нових гірських вершин стало захопленням його життя. Як розповіли друзі Вербицького, його ніколи не лякали складні маршрути на гірських схилах, а витривалості та загартованості йому було не позичати, він неодноразово ходив в гори зимою. Не боявся ризикувати та вмів приборкувати свій внутрішній страх, а долання перешкод та труднощів, якими супроводжується будь-яке підкорення вершини, було для нього звичною справою.

Гори загартували Юрія, зробивши його духовно сильним чоловіком. Колись, п’ять років раніше, під час сходження на одну із вершин Кавказьких гір він зірвався зі скелі та покалічив ногу. Але цей прикрий випадок не зміг змусити Юрія відмовитись від свого далеко не безпечного захоплення. А ще він був людиною, яка не кине в біді, завжди готовий підтримати та прийти на допомогу іншим, не зважаючи на можливу небезпеку. Одного разу він навіть ледь не загинув від каменепаду, коли рятував людей в горах.

В житті Юрій Вербицький був добрим і неконфліктним чоловіком, а ще — добросусідською і дуже порядною людиною. Любив фотографувати, а також слухати рок-музику. Любив свого собаку Альпа, на що пес відповідав своєму господареві взаємною любов’ю. Абсолютно не цікавився політикою, був людиною аполітичною, але при цьому дуже чутливою до будь-якої несправедливості. Тому, коли почались протести в Києві, він взяв відпустку власним коштом та поїхав на Майдан, бо вважав своїм обов’язком бути там серед тих людей, котрі вийшли висловити свою думку злочинній владі.

На Майдані Юрій в основному брав участь в нічних чергуваннях. За вдачею він був людиною поміркованою і делікатною. Такі поняття, як радикалізм, злоба чи ненависть завжди були чужими для цього чоловіка. Він не прагнув опинитись на передовій, щоб з кимось битись, бо вважав, що слово має більшу вагу і силу. Тому намагався налагодити контакт з опонентами через спілкування. І досить часто, коли назрівала конфліктна ситуація, Юрій вмів вчасно втрутитись і аргументовано та спокійно все пояснити супротивнику, щоб уникнути провокації та подальшої сутички.

Вранці 21 січня 2014 року, коли загострилось протистояння на вулиці Грушевського, Юрій Вербицький потрапив під обстріл гумовими кулями з боку силовиків. Одна куля влучила в око чоловікові, через отриману травму його доправили до офтальмологічного відділення Жовтневої лікарні в місті Києві. Але невідомі бандити викрали його з лікарні разом із київським громадським активістом Ігорем Луценком. Як розповів згодом Ігор, бандити їх обох жорстоко катували. Але Юрія Вербицького катували з особливою жорстокістю, дізнавшись, що він львів’янин, а отже ’’бандерівець’’.

Згодом Ігоря Луценка бандити відпустили живим, а Юрія повезли вбивати. Тіло чоловіка було знайдено 22 січня біля лісопосадки в околицях села Гнідин Бориспільського району Київської області зі слідами численних тортур. За свідченням друга Юрія Вербицького Романа Голов’яка, при упізнанні було очевидно, що ноги перебиті — виднілися кістки, вся спина була синя, обличчя розбите, поламані ребра випирали з правого боку зі шкіри. Експертиза виявила численні переломи, травми, забої. Бандити кинули покаліченого Юрія в лісі на морозі, знаючи, що він не зможе вижити.

Звичайно, Юрій був сильною, витривалою людиною, і ці страшні побої не зламали його дух. Він до останнього боровся за життя, скільки міг з переламаними ногами повз по снігу, намагаючись вибратись з того лісу до людей. Але отримані важкі травми та тріскучі морози, які в ті дні були в Києві та околицях, все ж зробили свою страшну справу. За офіційною версією лікарів причиною смерті стало переохолодження.

23 січня увесь Львів прощався зі своїм Героєм. Було оголошено жалобу за невинно вбитим чоловіком, а на будівлях міста вивішені державні прапори України із траурними стрічками. Щоб попрощатись з Юрієм Вербицьким, до Храму Різдва Пресвятої Богородиці прийшли тисячі львів’ян – від керівників міста та області, друзів, знайомих до простих городян, які раніше навіть не знали Юрія. Поховали загиблого на Личаківському цвинтарі у Львові. Тут, на Алеї Героїв, поряд з могилами тих, хто загинув в бою під Крутами, поряд з могилами вояків Української Повстанської Армії, поряд з могилами відомих громадських діячів знайшло свій останній спочинок тіло Юрія. А душа полетіла до неба…

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій_Вербицький

# data[].attributes.headline
Михайло Жизневський  

# data[].attributes.subject
Михайло Жизневський  

# data[].attributes.body
Жизневський Михайло був білорусом, громадянином Білорусії. Уродженець м. Гомеля (Білорусь). Після десятого класу школи Михайло пішов до училища вчитися на газозварювальника. Виготовляв середньовічні лати в лицарському клубі, займався східними єдиноборствами та ходив до православної церкви. Захоплювався історією, міфологією, лицарським рухом, військовою справою та займався страйкболом. Михайло був у душі бійцем, але не застосовував силу без потреби, мав загострене почуття справедливості, він був особистістю сміливою і яскравою. Виїхав з Білорусії через політичні проблеми. В Україні Михайло жив у Донецьку, Кривому Розі, Києві. Останні декілька років життя винаймав житло у місті Біла Церква Київської області, був позаштатним кореспондентом газети «Соборна Київщина» та дуже любив журналістику. Він не належав до жодної політичної партії, однак співпрацював з націоналістичною організацією УНА-УНСО.

На Євромайдані перебував з перших днів, був залучений в охороні. Загинув під час штурму на вул. Грушевського біля стадіону «Динамо» близько 9-ї години ранку 22 січня 2014 року від отриманого смертельного вогнепального поранення в серце. Панахида за загиблим відбулася у Михайлівському золотоверхому соборі в Києві 26 січня. На панахиду прийшло близько 10 тисяч людей. Після панахиди тіло Михайла пронесли вулицями Володимирською, Богдана Хмельницького та Хрещатиком повз Майдан Незалежності до барикад на вулиці Грушевського, де він загинув.

Похований у с. Стяг Праці Гомельського р-ну Білорусі.

Жизневському Михайлу було 25 років, до свого наступного Дня народження він не дожив 4 дні…

# data[].attributes.headline
Віктор Чміленко 

# data[].attributes.subject
Віктор Чміленко 

# data[].attributes.body
Чміленко Віктор проживав у селі Борисівка Бобринецького району Кіровоградської області. Він був фермером і характеризувався як порядна людина: багато і чесно працював, відстоював справедливість. Ще він був людиною з активною життєвою позицією: приймав участь у різних мирних акціях проти порушення прав і свобод людей. У 2012 році разом із дружиною брав участь у голодуванні під районною прокуратурою, протестуючи проти корупції влади. Був учасником маніфесту проти прийняття закону про купівлю – продаж сільськогосподарської землі. Свою громадську позицію Віктор Іванович пояснював так: «Я господар на своїй землі, я влада у моїй державі. Бо я частинка українського народу, бо тут лягли в землю діди мої. Ті хто зміг. Бо одного (хоч і віддав колгоспу свою землю) за доносом заарештували ніби то за висловлювання проти колективізації. А потому за рішенням трійки в Миколаївській області розстріляли. А другого діда відправили на Соловки, звідки він так і не повернувся. Тому моя це земля і не буду жити по іншому, ніж живу зараз.»

Він був активним учасником Кіровоградського Автомайдану та Євромайдану. Під Кіровоградською обласною державною адміністрацією на нього було вчинено напад: один з найманців-”тітушок” ударив чоловіка молотком по голові, однак, не зважаючи на це, боротьби Віктор не припинив. Загинув на вул. Інститутській 20 лютого 2014 року від кулі снайпера при спробі допомогти побратиму.

Залишив дружину та троє дітей – сина Віктора та доньок Ірину і Катерину.

Чміленку Віктору було 52 роки…

# data[].attributes.headline
Устим Голоднюк

# data[].attributes.subject
Устим Голоднюк

# data[].attributes.body
Устим Голоднюк мешкав у місті Збараж Тернопільської області. Навчався у Бережанському агротехнічному інституті.

На Майдані від листопада. Під час нападу силовиків 30 листопада був сильно побитий, але згодом знову повернувся на Майдан. 20 лютого він загинув від вогнепального поранення в голову, коли разом з іншими майданівцями пішов у наступ вгору по вул. Інститутській. Куля снайпера обірвала життя юнака вище готелю “Україна” поряд зі станцією метро «Хрещатик».

Похований у Збаражі. Іменем Устима названа його 38-а сотня.

Устиму Голоднюку було 19 років…