# data[].attributes.body
Mannerjään kasaamat moreenimuodostumat

Jään kuljettamat epäsuodattuneet sedimentit ovat Fennoskandian yleisimpiä kasaantumia pohjamoreenin (basal till) peittäessä suurinta osaa Suomen ja Ruotsin periskallioperästä (Seppälä 2005). Drumliinit, De Geer- ja Rogen- ja reunamoreenit koostuvat pohjamoreenista ja ovat subglasiaalisesti syntyneet joko jäätikön reunavyöhykkeessä tai etäämmällä siitä (Koivisto 2004). Rogen- moreenit syntyvät kumpujen (hummocks) yli virtaavan jäätikön kasatessa pohjamoreenin tai ablaatiomoreenin harjanteen alajuoksulle vaihdellen jään edetessä muodoistaan pyöreistä kummuista, drumliineiksi ja pitkiksi kapeiksi pohjamoreeninharjanteiksi eli vakoumiksi (flutings). Näitä esiintyy tyypillisesti Pohjois- ja Keski-Ruotsissa sekä kauttaaltaan Suomessa (Seppälä 2005; Koivisto 2004).

Reunamuodostumat

De Geer-moreenit ovat pieniä reunamuodostumia kerrostuen pieniksi reunamoreenin selänteiksi mannerjäätikön reunoille jään liikesuuntaan nähden poikittaisesti jäätikön perääntymisvaiheessa jäätikön ollessa paikallaan tai edeten hitaasti (Koivisto 2004). Yleensä jään reunan ollessa lähellä merta tai järveä jään sulamisvaiheen aikana (Seppälä 2005). Ne ovat korkeudeltaan  yleensä alle 15 metriä  ja pituudeltaan alle 2 kilometriä ja toisistaan etäällä (Seppälä 2005). Niitä esiintyy Ruotsissa alangoilla, läntisillä ja koillisilla rannikolla ja Suomessa Pohjanlahden rannikolla ja Etelä-Suomen Salpausselkien vyöhykkeellä (Seppälä 2005).

Drumliinit

Drumliinit syntyivät mannerjäätikön etenemisen suuntaisiksi selänteiksi subglasiaalisesti kerrostuneesta pohjamoreenista:epäsuodattuneesta lietteestä, savesta ja lohkareista (Seppälä 2005; Koivisto 2004). Ne vaihtelevat muodoiltaan kilpimäisistä, pyöreistä, pitkänomaisista ellipsoideista, virtaviivaisiin ja neulamaisiin muotoihin, pituudeltaan vaihdellen sadasta metristä kilometreihin ja korkeudeltaan muutamasta metristä kymmeniin metreihin (Koivisto 2004). Niitä esiintyy runsaasti Suomessa Salpausselän reunamuodostumien ja Keski-Ruotsin eteläpilsen reunamuodostumien vyöhykkeillä sekä Norjan puolella pääsosin Finnmark-läänissä (Seppälä 2005). Suurempina reunamuodostumina Suomen Salpausselät, Keski-Ruotsin reunamoreenit ja Ra-ice marginal belt Norjassa muodostuivat Nuorempana Dryaskautena mannerjään sulamisen pysähtyessä reunoilleen sadoiksi vuosiksi toistuvasti (Seppälä 2005). Salpausselät syntyivät sekä moreenin kerrostumisesta että jään liikkeen kasauksesta.

# data[].attributes.body
Jäätikköjokikerrostumat

Jäätikköjokikerrostumat muodostuivat jään sulamisvaiheen aikana jäätikön päällisistä, sisäisistä ja subglasiaalisista sulamisvirtojen kasaamista sedimenteistä.

Harjut

Harjut, tyypillisti jyrkkärinteisinä ja terävä harjaisina maanpinnasta kohoavina mutkittelevina selänteinä, syntyivät jäätikön reunavyöhykkeen alaisiin sulamisvesitunneleihin tai railoihin jäätikköjokikerrostumiksi (Koivisto 2004.) Kerrostumat koostuvat lajittuneesta ja hioutuneesta kiviaineksesta mm. hiekasta ja sorasta (Seppälä 2005; Cantell 2021). Harjut ovat muodostuneet mannerjään sulamisvirtojen ja jäätikön erkanemisenkohtien suuntaisiksi (Seppälä 2005). Myös kerrostuneiden sedimenttien sekaan jääneiden jäälohkareiden sulamisesta on harjujen selänteille muodostunut jyrkkäreunaisia kuoppia eli suppia (kettle holes), ollen esimerkiksi Etelä-Suomessa jopa 60-70 metriä syviä (Cantell 2021; Seppälä 2005). Ne vaihtelevat korkeudeltaan 10- 100 metriin, pisimpien ollessa useita satoja kilometrejä pituudeltaan (Koivisto 2004; Seppälä Koivisto 2005). Harjuja esiintyy Suomessa kautta maan (Koivisto 2004). Pitkiä ja korkeita harjuja esiintyy Suomen ja Ruotsin alangoilla sekä Ruotsissa tunturialuilla matalina ja lyhyinä muodostumina. Norjan ylängöillä ne ovat melko harvinaisia (Seppälä 2004.) Harjuja on myös tavanomaisia harjuja kookkaammat saumaharjut ja rinneharjut. Saumaharjut syntyivät jäätikön kielekkeiden väliin ja siinä voi glasiofluviaalisen kasautuman lisäksi olla jäätikön työntämää moreenia kerroksina tai pinnalla. Rinneharjut syntyivät jään alta paljastuneiden tunturien ja vaarojen huippujen taakse pysähtyen etenemisessään ja niiden sulamisvesitunnelit kerrostivat soraa ja hiekkaa rinnettä alas viettäviksi harjuiksi (Koivisto 2004.)

Deltat

Glasiofluviaaliset deltat syntyivät rotkolaaksoista jään sulamisvesivirtojen kuljettamien sedimenttien kerrostumista leveämmän virtauksen mahdollistaville alueille (Seppälä 2005). Niin kutsutut suistomaat ovat pääosin hiekasta kerrostuneet mannerjäätikön reunan eteen jääjärvien tai meren pohjalle (Koivisto 2004). Kuten usein harjuissa, myös deltoihin on syntynyt suppia. Niitä esiintyy runsaasti jäätikön puoleisella deltan jyrkällä rinteellä (Seppälä 2005; Koivisto 2004). Taas poispäin viettävä rinne on hyvin tasainen useimmiten (Koivisto 2004). Deltat usein liittyvät harjujaksoihin kerrostumien laajentumina (Koivosto 2004; Seppälä 2005). Deltoja esiintyy erityisesti Suomessa Salpausselkien yhteydessä niiden ollessa osa samaa sedimenttien kerrostumaa (Koivisto 2004; Seppälä 2005) sekä Ruotsin vuoristoalueilla (Seppälä 2005).

Sandurit

Sandurit ovat kuivalle maalle hiekasta ja sorasta kerrostuneita deltamaisia kenttiä (Koivisto 2004). Niiden päällä olevia kuivuneita sulamisvesijuovia synnyttivät eroosiosta niiden päällä virranneet sulamisvesivirrat (Koivisto 2004). Niiden päällä esiintyy yhtä lailla suppia (Seppälä 2005). Sandureita (outwash plains) esiintyy yhtä lailla deltojen tapaan Salpausselkien lähettyvillä laajoina alueina (Seppälä 2005) ja erityisesti Pohjois-Suomen vedenkoskemattomilla alueilla (Koivisto 2004). Ruotsissa yhtä lailla deltojen tapaan vuoristoalueilla, Norjassa ollen harvinaisia (Seppälä 2005).

# data[].attributes.body
Silokalliot

Veiksel jääkauden etenevä mannerjäätikkö kulutti ja muotoili etenemissuuntansa mukaisesti pohjassaan kuljettamallaan kiviaineksella kallioperää hiotuksi ja silotetuksi. Jään kulutusmerkkejä silokallioilla ovat mm. uurteet, ristiuurteet, sirppikourut, kourut sekä sirppi- ja simpukkamurrokset (Koivisto 2004). Silokallioita esiintyy esimerkiksi Etelä-Suomessa ja Keski-Ruotsissa (Seppälä 2005).

Järvet

Esimerkiksi Suomen järvien altaat ovat muodostuneet etenevän mannerjäätikön kuluttaessa pois kallioperän heikkoja kohtia kulkusuuntaansa nähden (Seppälä 2005).

Vuonot, onsilot ja U-laaksot

Skandien vuoristoille mannerjäätikkö kulutti syviä vuonoja ja U-laaksoja Fennoskandian länsirannikolla (Seppälä 2005). Etenevä jäätikkö muokkasi kulkureitillään kallioperästä pyöreän muotoisia U-laaksoja, jotka syvenivät jäätikön koon ja siten myös kulutksen voiman kasvaessa. Kuluneisiin päälaaksoihin yhdistyy myös tätä korkeammalla pohjaltaan olevia sivulaaksoja eli riippuvia laaksoja. Meren pinnan täytettyä U-laaksot muodostui niistä vuonoja. Onsilot ovat jäätiköitymisen syntykohtia, jotka ovat jään kuluttamia pyöreähköjä kuoppia (Cantell ym. 2021.)

Drumlinoidsit ja kiviset drumliinit

Drumliineja muodoltaan muistuttavat kiviset drumliinit muodostuivat jäätikön etenemisuuntaisen eroosion jättäen lujan kallioperän (crag) ja sen suojapuolisen pehmeämmän maa-aineksen (tail) taikka jyrkän kallioseinämän. Kooltaan ne ovat keskimäärin 200 metriä ja kaltevuus vaihtelee. Muodostumia esiintyy laaksoissa harjuina (truncated spurs) tai erillään olevina kukkuloina mm. Pohjois-Ruotsin keski-osissa (Seppälä 2005.)

# data[].attributes.body
Cantell, H., Jutila H., Kolehmainen, J., Lappalainen, S. & Sorvali, M. (2021) GEOS2 Sininen planeetta. Sanoma Pro Oy, Helsinki.

Koivisto, M. (2004). Jääkaudet. WS Bookwell Oy, Porvoo.

Seppälä (2005). Physical Geography of Fennoscandia. Oxford University Press.