# data[].attributes.headline
Старший матрос - Олекс

# data[].attributes.body
Старший матрос - Олександр Михайлович ЯЛОВЕНКО.

Народився 22 листопада 1991 року у Смілі. Навчався у загальноосвітній школі №11, потім — у ДНЗ «Смілянський ЦППРК», де здобув професію кухаря-кондитера. У 2011 році був призваний на строкову військову службу до лав Збройних Сил України. Після демобілізації працював на різних підприємствах у місті Сміла. Останнім місцем роботи у мирному житті було ТОВ «Агро-Рось».

У вересні 2023 року Олександр отримав повістку та став на захист України. У війську він обіймав посаду механіка-водія відділення морської піхоти взводу морської піхоти роти морської піхоти військової частини ЗСУ. Життя Олександра Яловенка обірвалося 12 липня 2025 року у Покровському районі Донецької області внаслідок вогневого ураження БпЛА типу FPV автотранспорту захисника.

# data[].attributes.headline
 В останню путь провел

# data[].attributes.body
В останню путь провели головного сержанта Олександра Третяка.

Олександр Олександрович народився у селі Тернівка, Черкаського району.

Навчався в Тернівській школі. Спеціальність слюсаря- ремонтника, електрозварника здобув у професійному училищі міста Сміла.

Трудовий шлях розпочав на Одеській залізниці, в локомотивному депо станції імені Т.Шевченка.

Проходив строкову військову службу у Збройних Силах України.

Проживав у Черкасах.

Добровольцем долучився до лав територіальної оборони Черкас.

Проходив військову службу на посаді водія - електрика ремонтної майстерні безпілотних авіаційних комплексів. Відданий військовій присязі на вірність Українському народу, мужньо виконавши військовий обов'язок, пішов з життя у Сумській області.

Вічна слава Герою-захиснику! Щирі співчуття рідним і близьким Олександра Третяка.

# data[].attributes.headline
Андрій Панченко.

# data[].attributes.body
Андрій Панченко.

Народився 11 лютого 1976 р. в м.Сміла, Черкаської області. Після закінчення 9 класу Смілянської ЗОШ N 13 ( нині Смілянський НВК 13) навчався у ПТУ N 12.
У різний час працював : правоохоронцем, охоронником, експедитором. Головний сержант, командир ll мотопіхотного відділення,командир машини ll мотопіхотного взводу l мотопіхотної роти військової частини А 2960. З 2017 р.- учасник бойових дій АТО. Бойовий шлях розпочав з м. Сартана, також був у Щасті, Новотроїцькому,Попасній. Загинув Андрій 13 березня 2022 р. під уламками зруйнованої ворогом школи у с.Зелений Гай Миколаївської області. Похований на кладовищі його рідного мікрорайону Гречківка. Нагороджений орденом " За мужність" lll ступеня (посмертно).

# data[].attributes.headline
 Під час ворожого обст

# data[].attributes.body
Під час ворожого обстрілу, у бою за рідну землю, смертю Героя загинув молодший сержант КРАВЧЕНКО Олександр Миколайович.

Олександр народився 9 грудня 1987 року в нашому місті. Закінчив загальноосвітню школу №7 та Смілянський технологічний фаховий коледж Національного університету харчових технологій, де здобув спеціальність техніка-технолога (механіка). Працював керівником відділення "Нової Пошти".

🪖У березні 2023 року Олександра мобілізували до лав Збройних Сил України. Він воював на різних напрямках фронту, обіймаючи посаду командира відділення безпілотних авіаційних комплексів розвідувального взводу 4-го штурмового батальйону. За відвагу та самовідданість у бою був нагороджений "Золотим хрестом", отримав іменний бойовий багнет, а також численні грамоти та медалі.

Похований на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
 Денис Деркач з’явився

# data[].attributes.body
Денис Деркач з’явився на світ 15 квітня 1992 року. Його народженню щиро раділи батьки та старший брат Дмитро. Але доля склалася так, що виховувати двох синів матері довелося самотужки. Вона вірила і сподівалася, що вони стануть її опорою та розрадою в старості.

Денис зростав допитливим і добрим хлопцем, любив життя, природу, тварин. Після закінчення Смілянської загальноосвітньої школи №1 продовжив навчання у професійно-технічному училищі №5 (нині ДНЗ "Смілянський ЦППРК"), де здобув спеціальність маляра-штукатура, облицювальника. Після навчання Денис працював охоронцем на Черкаському хлібокомбінаті.

З травня 2024 року Денис був призваний на службу до Збройних Сил України. Після військової підготовки, яку проходив на Житомирщині, отримав кваліфікацію бойового санітара, але війна розпорядилася інакше — він став бойовим піхотинцем.

Він служив солдатом, номером обслуги 1-го протитанкового відділення протитанкового взводу 2-го єгерського батальйону. 8 вересня 2024 року на Покровському напрямку, що на Донеччині, його життя обірвалося від ворожого снаряду… Вічна пам'ять і слава вірному захиснику України!

Останнім місцем спочинку для Дениса Деркача стала Алея Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
   Андрій Скрипник нар

# data[].attributes.body
Андрій Скрипник народився 20 березня 1982 року в місті Сміла. Активний і цілеспрямований, він навчався у Смілянській загальноосвітній школі №16, а згодом здобув фах у професійному училищі №4 (нині ДНЗ "Смілянський ЦППРК"). Після завершення навчання спробував себе в різних сферах, перш ніж знайти своє покликання на меблевій фабриці "Лівс", де став майстром і керував виробничими процесами.

Щасливим етапом його життя було знайомство з майбутньою дружиною Марією, з якою вони створили міцну та дружню родину. Найбільшою радістю подружжя стало народження донечки Дар'ї. Бажаючи забезпечити родину, Андрій поїхав на роботу до Польщі, де прожив сім років. Проте, коли у 2022 році росія розпочала повномасштабну війну, він негайно повернувся в до рідного краю, щоб стати на захист Батьківщини.

Чоловік пройшов військову підготовку в Україні, а далі Андрій удосконалював свої навички у Німеччині та Англії.

Служив стрільцем-помічником гранатометника 3 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону в/ч ЗСУ.

Виконуючи бойове завдання, його підрозділ потрапив під обстріл. Андрія евакуювали до лікарні в м.Дніпро. Десять днів лікарі боролися за життя Героя, але врятувати воїна, на жаль, не вдалося. 1 лютого 2025 року Андрій СКРИПНИК помер.

🙏Низький уклін тобі, Герою!

Спочивай з миром, воїне! Вічна тобі пам’ять і слава!

Поховали Андрія Миколайовича СКРИПНИКА на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
НЕЧИТАЛЮК ІВАН

# data[].attributes.subject
НЕЧИТАЛЮК ІВАН

# data[].attributes.body
Солдат Іван Нечиталюк був номером обслуги механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти. Загинув 17 листопада 2024 року у результаті скиду вибухового предмету ворогом із безпілотника на Покровському напрямку.

# data[].attributes.headline
КРИЖАНОВСЬКИЙ ВОЛОДИМИР ПАВЛОВИЧ 

# data[].attributes.subject
КРИЖАНОВСЬКИЙ ВОЛОДИМИР ПАВЛОВИЧ 

# data[].attributes.body
У Червонослобідській громаді попрощалися з сержантом Володимиром Крижановським.

Крижановський Володимир Павлович, 1985 року народження, загинув у Харківській області, виконуючи військові завдання.

# data[].attributes.headline
БУРДАКОВ ОЛЕКСАНДР ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.subject
БУРДАКОВ ОЛЕКСАНДР ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.body
У Балаклеївській громаді в останню путь провели Олександра Бурдакова.

Бурдаков Олександр Володимирович, загинув 01.06.2023 під час виконання бойового завдання, пов’язаного із захистом Батьківщини в бою з російськими загарбниками. Похований у м.Сміла

.

# data[].attributes.headline
КОЗІН ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.subject
КОЗІН ОЛЕКСАНДР МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.body
У Білозірській громаді попрощалися із старшим лейтенантом Олександром Козіним.

Козін Олександр Миколайович, 1970 року народження, командир механізованого взводу механізованої роти. Помер внаслідок серцевого нападу в госпіталі.

# data[].attributes.headline
БОРИСЛАВ КАПТУР

# data[].attributes.subject
БОРИСЛАВ КАПТУР

# data[].attributes.body
У Каневі попрощалися з сержантом Бориславом Каптуром.

Каптур Борислав, 1970 року народження, механік-водій механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону. Загинув у березні 2023 року під час виконання бойового завдання у Донецькій області.

# data[].attributes.headline
КЛИМЕНКО ОЛЕКСАНДР ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.subject
КЛИМЕНКО ОЛЕКСАНДР ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.body
Трагічна звістка надійшла до Ротмістрівської громади, загинув солдат Олександр Клименко.

Клименко Олександр Іванович, 2000 року народження, стрілець-помічник гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону охорони. Загинув 05.06.2023 року у Донецькій області внаслідок осколкових поранень несумісних з життям.

# data[].attributes.headline
ОЛЕКСАНДР ЖИВЕНКО

# data[].attributes.subject
ОЛЕКСАНДР ЖИВЕНКО

# data[].attributes.body
У Смілянській громаді провели останнім шляхом земляка, захисника нашої держави Олександра Живенка.

Живенко Олександр Петрович, йому назавжди залишиться 50 років, командир механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону. Життя воїна передчасно обірвалось 27.05.2023 у запеклому бою з противником.

# data[].attributes.headline
ВІТАЛІЙ ЗІРНИК

# data[].attributes.subject
ВІТАЛІЙ ЗІРНИК

# data[].attributes.body
6 лютого 2024 року у Донецькій області загинув Віталій Зірник із міста Кам’янка, котрий виконував військовий обов’язок по захисту Батьківщини.

Поховали військовослужбовця Віталія Зірника 13 лютого 2024 року у Кам’янці на центральному кладовищі.

# data[].attributes.headline
ДМИТРО ГАВРИЛЕНКО

# data[].attributes.subject
ДМИТРО ГАВРИЛЕНКО

# data[].attributes.body
Дмитро Гавриленко був головним сержантом механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини ЗСУ.

Загинув воїн 30 грудня при обороні околиць населеного пункту Донецької області. Йому було 46 років.

У чоловіка залишились батьки, дружина та син.

# data[].attributes.headline
ПЕТРЕНКО ІГОР АНАТОЛІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ПЕТРЕНКО ІГОР АНАТОЛІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився Ігор Анатолійович 4 квітня 1979 року в м.Сміла. Навчався у загальноосвітній школі №1. У 1997 році закінчив Смілянське професійно-технічне училище № 4.  Після закінчення навчального закладу проходив строкову військову службу у лавах ЗСУ. Звільнившись з армії, повернувся в рідне місто. Довгий час працював слюсарем в КП " ВодГео", потім - за кордоном, а останні три роки на Смілянському машинобудівному заводі слюсарем із збирання металевих конструкцій. На початку 2023 року добровільно пішов до військомату, без вагань взяв до рук зброю та став на захист нашої країни.
Служив солдатом, електриком-дизелістом відділення польової лазні 3 взводу матеріального забезпечення 3 механізованого батальйону військової частини ЗСУ. Ігор Петренко віддано боровся за мир і спокій українського народу, але, на жаль, 12 січня 2024 року під час виконання бойового завдання у Куп’янському районі Харківської області, потрапив під артилерійський обстріл та загинув.
Поховали захисника на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ЯХНЕНКО ОЛЕГ СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЯХНЕНКО ОЛЕГ СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Від отриманих травм у ДТП помер молодший сержант Олег Сергійович ЯХНЕНКО.

Олег народився у місті Сміла. Закінчив загальноосвітню школу № 10. Здобув спеціальність у професійно-технічному училищі № 5. Далі була строкова служба у лавах ЗСУ. Після армії вступив до  Харківського національного аграрного університету ім. Докучаєва та здобув вищу освіту.

За своє життя він спробував і важкого заробітчанського хліба. Власне, коли розпочалось  повномасштабне вторгнення, Олег був за кордоном у Чехії, але повернувся в Україну до своїх рідних. І в перші дні війни вступив до місцевого ТРО, а згодом добровольцем приєднався до Збройних Сил України у 110 бригаду. Мав нагороди за сумлінне самовіддане виконання військового обов'язку. Захищав нашу Батьківщину на посаді замкомандира взводу та боронив країну на найгарячіших ділянках фронту.  Отримав тяжке бойове поранення. Втім, його життя забрала не війна, а фатальна автотроща.
Був чемною, порядною, доброю та щирою людиною.
Поховали воїна на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
РЕШЕТНЯК ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
РЕШЕТНЯК ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Сержант Решетняк Олександр Олексійович народився у місті Сміла 13 березня 1984 року. Навчався та закінчив ЗОШ № 1. Професію газоелектрозварювальника здобув у ЦППРК № 5, але любив працювати з деревом, зокрема, виготовляти дерев'яні меблі. У мирному житті до 2019 року працював столяром на державному підприємстві ТОВ "Оризон-Навігація". Після смерті обох батьків підписав контракт зі Збройними Силами України і з того часу захищав нашу країну в танкових військах. Служив механіком-водієм танкового взводу танкової роти танкового батальйону військової частини ЗСУ.

Світлий, добрий, щирий, самовідданий - саме таким в серцях рідних та близьких залишиться наш полеглий Герой. Щирі співчуття сестрі, дітям і всім,  хто втратив найдорожчу людину...

Поховали Олександра Решетняка на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ПРИЩЕПОВ ДМИТРО  СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ПРИЩЕПОВ ДМИТРО  СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
31-річний молодший сержант Дмитро Прищепов був учасником бойових дій. Боронив нашу країну на Покровському напрямку на посаді старшого оператора розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини ЗСУ. 19 травня 2024 року під час виконання бойового завдання наш Герой загинув внаслідок ракетного обстрілу та скидів з дрона біля н.п. Новоолександрівка Покровського району Донецької області.

Народився боєць в селі Піщаний Брід, Добровеличківського району, Кіровоградської області 13 серпня 1992 року. Навчався в місцевій школі. Професійну освіту отримав у Смілянському центрі підготовки та перепідготовки робітничих кадрів за спеціальністю "слюсар з ремонту автомобілів, токар". Одружився, створив сім’ю, в якій зараз зростає 9-річна донька і 4-річний синок.

Дмитро серед товаришів користувався авторитетом і повагою, був сміливим та чуйним до чужого горя. Про нього відгукуються, як про життєрадісну, позитивну, добру та щиру людину. Захоплювався автомобілями.

У нього залишилися батьки, дружина та діти.

Поховали Героя на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ШЕВЧЕНКО ОЛЕГ ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ШЕВЧЕНКО ОЛЕГ ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився і зростав Олег Шевченко у місті Сміла. Випускник загальноосвітньої школи №11. Навчався у ДНЗ "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів", де і отримав спеціальність слюсаря із збирання металевих конструкцій, електрогазозварника. Після закінчення був призваний на військову строкову службу до лав Української армії. У 2011 році здобув освіту в Кам‘янському технічному коледжі Державного технічного університету. Був доброю, привітною, спокійною, щирою та світлою людиною. Мав надзвичайно чуйне серце. Найбільшою цінністю і відрадою для Олега була його сім'я: мама і батько. Хотів спокійного життя у мирній та незалежній Україні. Саме тому так прагнув захищати Батьківщину і якнайшвидше вигнати ворога з рідної землі.

Служив гранатометником 1-го мотопіхотного відділення  3-го мотопіхотного взводу 2-ої мотопіхотної роти військової частини ЗСУ. Він мужньо та самовіддано пліч-о-пліч з побратимами захищав Батьківщину від ворога. Але, на жаль...

14 липня 2024 року молодший сержант Олег ШЕВЧЕНКО загинув внаслідок артилерійського обстрілу поблизу одного з н.п. Волноваського району Донецької області.
Поховали Олега Олександровича на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
КРЕКНІН АНАТОЛІЙ ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.subject
КРЕКНІН АНАТОЛІЙ ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.body
🕯танню шану і провели до місця вічного спочинку нашого

Анатолій Крекнін корінний смілянин, народився 5 серпня 1987 року. 9 класів закінчив у школі №11, а продовжив навчання вже у ДНЗ "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів", де здобув професійну освіту за спеціальностями: автослюсаря, токаря та водія. У 2005 році був призваний до лав ЗСУ для проходження військової строкової служби. Після звільнення працював електромонтером-висотником у Смілянському РЕМ ПАТ «Черкасиобленерго».

Анатолія мобілізували 22 січня 2023 року. Він віддано і мужньо боронив Україну, її свободу та незалежність. Служив водієм 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 2-ої стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону в/ч ЗСУ. Був учасником бойових дій та нагороджений медаллю "Ветеран війни". Під час виконання військового обов’язку на Донецькому напрямку фронту отримав важке поранення. Тривалий час проходив лікування та боровся за своє життя у м.Дніпро, але, на жаль, помер від ускладнень.

Анатолій був звичайною людиною, яка мала мрії, плани, але безжальна війна перекреслює все...

Ми втратили хорошу людину, втратили українця. Він так і не встиг створити власну сім'ю. Ми всією громадою дякуємо за таку велику жертву заради країни і нашого міста.

Поховали Анатолія Крекніна на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
КРАВЧЕНКО СЕРГІЙ ВІТАЛІЙОВИЧ 

# data[].attributes.subject
КРАВЧЕНКО СЕРГІЙ ВІТАЛІЙОВИЧ 

# data[].attributes.body
Сергій народився 21 серпня 1985 року на Донеччині у м.Карло-Лібкнехтовськ (Соледар). У шестирічному віці разом з родиною переїхав у Смілу, на батьківщину мами. У 2001 році закінчив загальноосвітню школу №10. Здобув спеціальність слюсара з ремонту автомобілів і токаря у професійно-технічному училищі №5. Був знавцем своєї справи, працював за професією і в нашому місті, і в Києві.

У липні був призваний до лав Збройних Сил України. 🪖Служив солдатом, сапером відділення інженерно-саперного взводу 2 аеромобільного батальйону. Наш захисник був сміливим воїном, швидко опановував військову справу. Пройшов навчання на сапера у Польщі, після якого отримав сертифікат військогового досягнення.

Після першого бойового завдання був нагороджений 🇺🇦Почесним нагрудним знаком Головнокомандувача Збройних Сил України "Золотий хрест".

Біль втрати складно заспокоїти, коли у нас забирають справжніх, життєрадісних, цілеспрямованих та щирих. Саме таким був наш земляк, Сергій Кравченко, який загинув у боротьбі за незалежну Україну. Свій останній бій він прийняв 8 березня на Луганському напрямку фронту.

Завжди усміхнений, допомагав рідним, близьким і друзям. Був надійною опрою і чудовим сином для батьків, порадником і любимим братом, люблячим і добрим батьком для своєї доньки Єви та гарним чоловіком. Він  понад усе любив Україну і свою сім’ю. Саме таким у серцях рідних він залишиться назавжди, саме таким запам’ятаємо його усі ми.

Спасибі тобі, воїне, що ти зробив для нас, для країни. Пам’ятатимемо тебе завжди.

🕯Вічна пам'ять, слава і доземний уклін Герою🇺🇦!

Поховали воїна на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ТЕРЕШОНОК ВОЛОДИМИР ВАЛЕРІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ТЕРЕШОНОК ВОЛОДИМИР ВАЛЕРІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
🕯На жаль, продовжуємо втрачати своїх найкращих земляків. Наша боротьба за волю і незалежність триває важкою ціною.

Сьогодні Смілянська громада віддала останню шану, подякувала за сміливість і відвагу ГероюТЕРЕШОНКУ Володимиру Валерійовичу...

Народився Володимир Терешонок 18 квітня 1980 року в селі Ташлик, колишнього Смілянського району, Черкаської області. Здобував освіту в місцевій загальноосвітній школі. Професію газоелектрозварювальника з 1997 році отримував в Смілянському ЦППРК.
А вже у 1998 році був призваний на строкову військову службу до лав Збройних Сил України. Служив в столичному батальйоні Почесної варти.
Після демобілізації працював газоелектрозварювальником у будівельній фірмі. А вже за пару років, у лютому 2001 року,  розпочав військову службу за контрактом на посаді старшого співробітника охорони групи охорони стрільбища СБУ. У жовтні 2008 року був змушений звільнитися з військової служби у зв'язку з сімейними обставинами. Паралельно з роботою здобував вищу освіту в Черкаському Європейському університеті. З 2009 по 2011 роки працював вільнонайманим працівником у Смілянському відділі державної служби судової охорони при ГУМВС України в Черкаській області. Під час цього періоду обіймав посади охоронника КФУ та інкасатора. Після цього, з червня 2011 року, працював налагоджувальником устаткування у виробництві харчової продукції на Смілянській фабриці морозива "Ажур", а вже з грудня 2015 року займав посаду охоронника у ВАТ "АгроВільд Україна" в Київській області. З 2019 року і до початку війни працював налагоджувальником устаткування на виробництві харчової продукції у ВАТ "Хладопром" (Смілянська філія).

Коли ворог почав повномасштабне вторгнення на нашу землю, Володимир Терешонок одразу, у лютому 2022 року, став на захист України. Був зарахований на військову службу у в/ч Повітряних сил України на посаді гранатометника відділення охорони взводу охорони. У 2024 року продовжив службу в 47 ОМБР.  Був штаб-сержантом, навідником 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону. На превеликий жаль, 6 квітня він загинув в Покровському районі Донецької області внаслідок мінометного обстрілу їх позицій. До останнього подиху наш земляк виконував свій військовий оьов'язок, захищаючи Батьківщину.

Поховали Володимира Терешонка на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
КОНДРАТЬЄВ МАКСИМ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.subject
КОНДРАТЬЄВ МАКСИМ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.body
12 січня 2024 року 37-річний солдат, вірний присязі під час контрнаступальних дій, мужньо виконавши свій військовий обов’язок, загинув на полі бою Запорізького напрямку.

Народився Максим 20 жовтня 1986 року в місті Сміла. Після закінчення 9 класів НВК "ДНЗ ЗОШ І-ІІІ ступенів №15" вступив до Смілянського профтехучилища №5, де здобув спеціальність токаря-автослюсаря.  Певний час працював за фахом на Смілянському машзаводі, а потім освоїв нову спеціальність - оператора баштового крану. Київ, Львів, Івано-Франківськ - в цих містах будував висотні будинки, був крановщиком. А далі війна... І Максим, не роздумуючи, став на захист українського народу. Попри всі труднощі мужньо йшов вперед,захищаючи нас та свою родину, яка була для нього найціннішою.

Служив стрільцем-номером обслуги десантно-штурмового відділення десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону військової частини ЗСУ. Саме завдяки таким хлопцям, замість трьох днів... наша країна стоїть і тримає оборону вже майже два роки.

Максим був життєрадісним, старався брати від життя все. Любив активно відпочивати, обожнював риболовлю, був завзятим мотоциклістом. Мріяв про подорожі на своєму улюбленому мотоциклі країною та про таку бажану для всіх нас - Перемогу!Був люблячим сином, вірним товаришем, завжди усміхненим, надійним і привітним, був душею компанії, найкращим у світі братом! Любив маму, піклувався про неї, оберігав. Щирі співчуття всій родині! Доземний уклін матері за сина!

Поховали військового на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ШИРКУНОВ ІГОР ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ШИРКУНОВ ІГОР ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився і виріс Ігор Ширкунов у Смілі. Після закінчення загальноосвітньої школи №14 вступив до професійно-технічного училища №5, де успішно здобув професійну освіту. Добрий, відповідальний, надійний, люблячий, чуйний та щирий  – таким назавжди запам’ятають нашого захисника рідні, знайомі та друзі. Ігор був прекрасним сім’янином, люблячим чоловіком та турботливим батьком. Наполегливо працював, аби родина ні в чому не мала потреби, а весь свій вільний час від роботи приділяв найріднішим людям.

🪖Ігор Олександрович пішов до військкомату в перші дні повномасштабного вторгнення. Добровольцем приєднався до лав Збройних Сил України та став на захист незалежної і вільної Батьківщини. Служив старшим солдатом, номер обслуги 1 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини ЗСУ. Брав безпосередню участь у бойових діях. Під час служби у війську ніколи не скаржився на труднощі, не нарікав, був оптимістом, хоч як важко не було.

Через 9 днів наш земляк мав би відсвяткувати своє 55-річчя... Але не судилося...18 березня 2024 року передчасно пішов із життя під час виконання службових обов'язків у місці несення служби на Сумщині.

Усі плани, мрії, майбутні радощі життя, родинне тепло – усе перекреслила і знищила війна.

Вгамувати біль родини неможливо, неможливо осягнути те горе, яке зараз переживають рідні. Щирі наші співчуття!

🕯Вічна пам'ять і слава захиснику🇺🇦, який нині захищає Україну у лавах Небесного Війська!

🕯Поховали воїна на Алеї Слави (Загреблянське кладовище).

# data[].attributes.headline
ЖМУРКО АРТЕМ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЖМУРКО АРТЕМ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.body
Артем народився у місті Сміла 20 вересня 1996 року. Тут промайнули найщасливіші роки його дитинства і юності. До 8 класу навчався у загальноосвітній школі №16. Загальну середню освіту отримав вже у ЗОШ №13. Закінчив професійно-технічне училище №12 за спеціальністю будівельника. Займався бойовими видами спорту та плаванням.

Безмежно любив свою бабусю, турбувався про неї, оскільки вона вклала всю свою душу у його виховання. Весь свій вільний час проводив зі своїми домашніми тваринами. Був життєрадісною, доброзичливою, веселою людиною. Саме такі емоції хотів дарувати світові.

Але війна, що прийшла на нашу землю, вмить перетворила радість на горе. Щоб захистити свою країну та сім’ю, Артем став до боротьби з ворогом. Мріяв вступити до одного з підрозділів спеціального призначення Збройних Сил України, бо щиро переймався долею Батьківщини. Вірний військові присязі, солдат Артем Жмурко самовіддано служив стрілецем-помічником гранатометника 1 відділення 2 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини ЗСУ.

Але, на превеликий жаль, загинув 28 лютого 2024 року на Харьківському напрямку фронту внаслідок вибухової травми. Йому на завжди залишиться 27 років...

Поховали воїна на кладовищі у Гречківці.

# data[].attributes.headline
МЕЛЬНИЧЕНКО МИКОЛА

# data[].attributes.subject
МЕЛЬНИЧЕНКО МИКОЛА

# data[].attributes.body
Матрос Микола Мельниченко був номером обслуги гармати самохідного артилерійського взводу окремої бригади морської піхоти імені контрадмірала Михайла Білинського.

Захисник загинув 31 січня внаслідок артилерійського обстрілу на Херсонщині.

У Балаклеївській громаді Миколу Мельниченка провели "живим коридором".

Йому було 26 років.

https://armyinform.com.ua/2023/08/24/ya-mayu-dostatno-syl-zahystyty-svij-dim-ta-svoyu-velyku-rodynu/

# data[].attributes.headline
БОГУСЛАВСЬКА АННА ОЛЕКСАНДРІВНА 

# data[].attributes.subject
БОГУСЛАВСЬКА АННА ОЛЕКСАНДРІВНА 

# data[].attributes.body
Перша сміляночка - небесна жінка-воїн...БОГУСЛАВСЬКА АННА ОЛЕКСАНДРІВНА

Їй було лише 22 роки...

Родом Аня з нашого міста. Народилася 21 березня 2001 року. Закінчила загальноосвітню школу № 2. Професійну освіту здобула у ДНЗ "Смілянський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів", навчалася на кухаря. Вона була доброю, справедливою, чесною, енергійною, веселою та завжди усміхненою. Народила двох прекрасних синочків.

Сьогодні, поряд з чоловіками, боротьбу з ворогом за мир та спокій на нашій землі ведуть і тисячі відважних захисниць України. Такою була і Аня. Вона б могла вибрати легкий шлях і виїхати з країни, могла спокійно працювати у відносно мирному місті, але вона обрала інший шлях - шлях справжнього Героя, вступивши до війська. Служила солдатом, санітарним інструктором медичного пункту 2 штурмового батальйону в/ч ЗСУ. Але, на жаль, 1 лютого 2024 року дівчина померла у лікарні.

Її віра в справедливість, силу добра, перемогу, а також відданість своїй справі надавали всім, хто її оточував, сили і натхнення. Це справді світла та чуйна дівчина, молода та красива, у якої попереду було усе життя…

Щирі співчуття мамі, маленьким синочкам, всій родині та тим, хто знав і любив Аню!

Величезна втрата…

Низько вклоняємось…

Усі ми винні цій героїчній дівчині-воїну…

Вічна і світла пам’ять…

Поховали Анну Богуславську на кладовищі у с.Плоске.

# data[].attributes.headline
СИСА ВОЛОДИМИР СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
СИСА ВОЛОДИМИР СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився Володимир 13 лютого 1993 року в смт Веселе Запорізької області. Згодом разом із сім'єю переїхав до міста Сміла. Закінчивши 11 класів Смілянської загальноосвітньої школи № 11, вступив до Державного навчального закладу "Смілянський ЦППРК", де здобув спеціальності слюсаря-автомеханіка та токаря-фрезерувальника. У 2012 році був призваний на строкову службу до лав ЗСУ.  По закінченню служби, в 2015 році, став на захист нашої країни від ворога, був учасником АТО. Останні роки працював у ТОВ "Завод "Буддеталь" (м.Черкаси) зварювальником сіток та каркасів в арматурному цеху. Весною цього 2023 року долучився до оборони Батьківщини від російського агресора. Був матросом, навідником взводу морської  піхоти роти морської піхоти в/ч ЗСУ. 13 червня поблизу н.п. Старомайорське Донецької області,  під час штурму ворожих позицій, в результаті ведення мінометного, артилерійського обстрілу отримав поранення, несумісне з життям. Поховали військовослужбовця на Алеї Слави Загреблянського кладовища.

# data[].attributes.headline
АТАМАНЮК ВЛАДИСЛАВ ЮРІЙОВИЧ 

# data[].attributes.subject
АТАМАНЮК ВЛАДИСЛАВ ЮРІЙОВИЧ 

# data[].attributes.body
На щиті повернувся ще один смілянський Герой, який загинув у день свого народження, 5 листопада, на Луганському напрямку. Герою вічно буде 39 років…

Владислав народився і виріс у Смілі, тут він навчався у загальноосвітній школі №7, згодом у професійно-технічному училищі №12. Останні роки свого мирного життя працював у Києві на СТО.

Захищати Україну пішов добровольцем, служив оператором відділення безпілотних авіаційних комплексів розвідувального взводу штабної роти військової частини ЗСУ. Разом з ним до лав ЗСУ вступила і його дружина.

Поховано Героя на Алеї Слави центрального міського кладовища.

# data[].attributes.headline
ЛІСОВСЬКИЙ ОЛЕКСАНДР ВАСИЛЬОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЛІСОВСЬКИЙ ОЛЕКСАНДР ВАСИЛЬОВИЧ

# data[].attributes.body
Загиблий Герой був корінним смілянином. Навчався в загальноосвітній школі № 1. Здобувши середню освіту, вступив до професійно-технічного училища № 11, де отримав фах електрогазозварювальника. Працював у ТОВ "Смілянський цукровий завод" та у ПрАТ "Смілянський машинобудівний завод".

З перших днів російської навали пішов добровольцем до військомату та відправився на фронт. Він чесно і до кінця виконував свій обов'язок воїна і громадянина. Проходив військову службу на посаді стрільця-помічника гранатометника.

Олександру Лісовському було 49 років, у Смілі він залишив матір, дружину і троє дітей.

Поховано Олександра Лісовського на Алеї Слави, що на центральному кладовищі Сміли.

# data[].attributes.headline
ГОРБАТЕНКО РУСЛАН ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ГОРБАТЕНКО РУСЛАН ОЛЕКСАНДРОВИЧ

# data[].attributes.body
На жаль, знову маємо втрату…
Зупинилось серце нашого земляка, смілянина, воїна ГОРБАТЕНКА Руслана Олександровича.
Він мужньо, до останнього, боронив нашу країну, свій рідний дім, свою родину та на вівтар за волю України поклав своє життя.

Руслан Горбатенко народився, провів дитинство і юність у місті Сміла. Закінчив професійно-технічне училище, отримавши спеціальність столяра. Після навчання був прийнятий автослюсарем у Смілянське АТП-17128. Там же працював і водієм. Одружився.  Згодом працевлаштувався у ВП "Локомативне депо ім.Т.Шевченка" регіональної філії "Одеська залізниця"  також водієм, а вже з 2006 року працював станційним робітником. У 2011 році влаштувався на завод "Сміламаш" охоронником служби безпеки, а з 2013 року і до початку війни займався ремонтом автомобілів.

За покликом серця самовіддано став на захист української землі. Наш земляк мріяв якнайшвидше вигнати окупантів з України та відстояти право кожного українця жити у незалежній державі. Проходив службу у лавах Збройних Сил України водієм-санітаром медичного пункту 4 аеромобільного батальйону. Але, на жаль, 30 жовтня солдат Руслан Горбатенко раптово помер, через гостру серцево-судинну недостатність, у місці розташування підрозділу в районі с.Комишуваха, Запорізької області.

Щирі співчуття родині, донечкам, друзям і побратимам загиблого Героя. Нехай світлий спомин про захисника стане сильнішим за смерть і назавжди залишиться у пам’яті усіх, хто його знав, любив і шанував.

Поховали воїна на Алеї Слави Загреблянського кладовища.

# data[].attributes.headline
БАТАРГІН СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ

# data[].attributes.subject
БАТАРГІН СЕРГІЙ ЛЕОНІДОВИЧ

# data[].attributes.body
Ще один синьо-жовтий стяг замайорить над свіжою могилою… Вже друга наша осінь болюча від новин та важка від втрат тих, хто до останнього стояв на захисті нашої Батьківщини та виборював право бути українцями!

Сьогодні ми віддали шану справжньому воїну, патріоту, смілянину БАТАРГІНУ Сергію Леонідовичу, який у розквіті сил, у віці 40 років віддав життя за те, щоб російський окупант не став на цю благословенну землю.

Сергій Батаргін народився, провів дитинство, здобув освіту та працював у нашому рідному місті. Закінчив загальноосвітню школу № 1. У 2001 році став випусником ДНЗ "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів", здобувши кваліфікацію муляра-тесляра. А у 2006 році закінчив Городищенський  коледж Уманського державного аграрного університету за спеціальністю "Агрономія" та здобув кваліфікацію агронома - плодоовочівника. У мирному житті працював продавцем -консультантом у магазині "Риболовний Рай". Коли прийшов час стати на захист рідної землі, без вагань приєднався до лав Збройних Сил України. Спочатку бойове злагодження, навчання, а потім – пекельна Донеччина. Був начальником польової лазні взводу матеріально-технічного забезпечення 1-го стрілецького батальйону військової частини ЗСУ.

Він щиро вірив у Перемогу, але сам, на жаль, не дожив до цього дня. 18 жовтня поблизу н.п. Міньківка, Бахмутського району, Донецької області внаслідок обстрілу зі ствольної артилерії зі сторони агресора молодший сержант, Батаргін Сергій Леонідович, загинув.

Поховали воїна на кладовищі у с.Плоске.

# data[].attributes.headline
ЛЮБЧИК АНАТОЛІЙ МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.subject
ЛЮБЧИК АНАТОЛІЙ МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.body
Командир господарчого відділення взводу матеріального забезпечення танкового батальйону Анантолій Любчик загинув 10 квітня 2022 року поблизу с. Воздвиженка, Донецької області внаслідок ракетного удару.

Анатолій Любчик народився в місті Сміла. Закінчив загальноосвітню школу № 6 та Смілянське професійно-технічне училище № 11. З 1988 по 1990 рік проходив строкову військову службу в Угорщині. Після служби працював декілька років в комунальному господарстві в місті Сміла, пізніше водієм у ВСП Шевченківська дистанція колії №9 Одеської залізниці. 15 серпня 2014 року пішов добровольцем в АТО. У 2015 році вступив до лав Збройних Сил України і перебував на Сході країни, захищаючи нашу Батьківщину на передових позиціях до останнього подиху.

Поховали Героя на Алеї Слави в рідному місті.

Нагороджений орденом "За мужність" III ступеня (2022, посмертно)  - за особисту мужність і самовіданні дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі.

На честь загиблого Героя в рідному місті перейменована вулиця і провулок Молокова на вулицю і провулок Анатолія Любчика.

# data[].attributes.headline
МИГАЛЬ ЛЕОНІД МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.subject
МИГАЛЬ ЛЕОНІД МИКОЛАЙОВИЧ 

# data[].attributes.body
Солдат, стрілець-помічник гранатометника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини ЗСУ Леонід Мигаль загинув 12 вересня 2022 року під час виконання службових обов'язків внаслідок стрілецького бою біля населеного пункту Авдіївка Донецької області.
Мигаль Леонід Миколайович народився в селі Березняки, тоді ще Смілянського району. Навчався в місцевій школі. Після закінчення ЗОШ вступив до професійно-технічного училища № 4, де отримав професію столяра. В 1991 році одружився, а через рік народився син.

Трудовий шлях розпочав у рідному селі, а невдовзі поїхав до Києва. Там працевлаштувався будівельником. В 2003 році переїхав з сімʼєю до Сміли. Останні роки працював за кордоном, але як раз перед війною повернувся на Батьківщину. Війна застала в Києві. Приїхавши в Смілу, відразу пішов до військкомату зі словами «Так треба!». Після призову на службу здобув військово-облікову спеціальність стрільця- помічника гранатометника. І вже в березні їх батальйон був під Авдіївкою. Саме там Леонід Мигаль і загинув під час мінометно-артилерійського обстрілу.

"Він мав дуже багато друзів, міг знайти спільну мову з кожним. Був дбайливим, чуйним, щирим, щедрим, люблячим чоловіком і батьком. Для нас він завжди живий!" - написали рідні.

Поховали Героя на міському кладовищі у Гречківці.

# data[].attributes.headline
ШТОМПІЛЬ ЮРІЙ ПЕТРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ШТОМПІЛЬ ЮРІЙ ПЕТРОВИЧ

# data[].attributes.body
Солдат резерву роти резерву солдатського складу Юрій Штомпіль помер 17 травня 2022 року.

Юрій Петрович народився в с.Черепин, Корсунь-Шевчівського району, Черкаської області. До першого класу пішов у Черепинську загальноосвітнью школу І-ІІІ ступенів. В 2001 році сім'я переїхала до м.Сміли. Юрій продовжив навчання у Смілянській загальноосвітній школі № 7. Після закінчення 9 класів навчався в професійно-технічному училищі №5, де здобув спеціальність токар-автослюсар. Після закінчення навчального закладу працював в ПМС-129 м.Цвіткове, потім - на станції технічного обслуговування автомобілів. На початку війни, з перших днів, пішов добровольцем до лав Збройних Сил України.

"Юра був хорошим сином, братом і внуком. Завжди був чуйним, мав багато друзів. Був підтримкою та опорою для батьків. Завжди веселий, життєрадісний, мав багато планів на майбутнє. Не стало Юрія 17 травня 2022 року, що стало непоправною втратою для усіх рідних та близьких. Це жахливе потрясіння для нас. Не віриться, що він пішов так рано. Сумуємо, та завжди будемо пам'ятати" - розповіли рідні Юрія.

Похований Герой на Алеї Слави в місті Сміла.

# data[].attributes.headline
НІКІТЧЕНКО ОЛЕКСАНДР ЮРІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
НІКІТЧЕНКО ОЛЕКСАНДР ЮРІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Олександр Юрійович народився у Смілі, закінчив загальноосвітню школу № 11 та Смілянське професійно-технічне училище № 4, де здобув спеціальність слюсаря-ремонтника. Олександр Нікітченко присвятив українському народу 26 років, перебуваючи на службі у одній з військових частин ЗСУ, мав звання прапорщика.

В 2015 році брав участь в антитерористичній операції у місті Краматорськ. З самого початку війни, разом з братом, пішли відстоювати свободу власної Батьківщини у складі механізованого батальйону окремої механізованої бригади частини ЗСУ.

Поховали Героя на Алеї Слави у рідному місті.

У відважного воїна залишились мати, дружина, двоє синів та донечка.

# data[].attributes.headline
КОЗЕНКО ВАДИМ ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.subject
КОЗЕНКО ВАДИМ ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.body
Вадим Іванович народився в селі Костянтинівка Кіровоградської області. Там закінчив школу. Згодом вступив до Державного навчального закладу "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів", де здобув спеціальність будівельника. Працював на різних роботах, дбаючи про добробут своєї сім'ї. З родиною жив у Смілі.

З перших днів повномасштабного вторгнення став на захист суверенітету та територіальної цілісності України. Вадим загинув 12 лютого у бою за нашу Батьківщину під час виконання бойового завдання на Донеччині. Солдат до кінця залишився вірним військовій присязі.

На жаль, не в нашій волі розпоряджатися власною долею. Але якби не ця війна з росією, з цим цинічним і безжальним ворогом, - доля Вадима була б інакшою...

🕯Пам'ять про нашого захисника назавжди житиме в серцях усіх, хто його знав і любив. На мужності і відвазі таких, як Вадим Козенко, тримається сила і міць нашого війська.

🇺🇦Тепер його ім‘я - серед Героїв, які захищають нас із небес!

Без сина залишилась мати, без люблячого чоловіка - дружина, без батька - двоє маленьких синочків.
🕯Вічна пам‘ять і незгасима слава  Герою! Низький уклін родині за воїна!

# data[].attributes.headline
ТКАЧЕНКО СЕРГІЙ ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ТКАЧЕНКО СЕРГІЙ ВОЛОДИМИРОВИЧ

# data[].attributes.body
Сергій народився 12 лютого 1991 року у нашому рідному місті. Закінчив загальноосвітню школу № 11 та ДНЗ "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів", де отримав спеціальність електрозварювальника. Після училища працевлаштувався за спеціальністю у ПАТ "Спектр-Сміла". Також працював у ТОВ "Гросдорф" в м.Черкаси та у вагонному депо станції ім.Т.Шевченка.

З початку повномаштабного вторгнення Сергій, не роздумуючи, став на захист Батьківщини, своєї родини та кожного з нас.
🪖Солдат, командир бойової машини, командир механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону Сергій Ткаченко загинув 8 червня 2023 року під час виконання бойових завдань, пов’язаних із захистом країни в н.п. Роботине Пологівського району Запорізької області.

🙏Його душа відлетіла у засвіти, поповнивши лави Небесного полку Захисників України. Царство Небесне. Вічна йому пам’ять. Щирі співчуття матері, дружині, діткам та всім, хто його знав.

🕯Місцем останнього спочину для Героя стала Алея Слави Загреблянського кладовища.

# data[].attributes.headline
ТАРАСОВ ГЕННАДІЙ МИКОЛАЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ТАРАСОВ ГЕННАДІЙ МИКОЛАЙОВИЧ

# data[].attributes.body
🪖Тарасов Геннадій Миколайович 🇺🇦 захищав нашу державу у складі 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 8 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини ЗСУ. Був старшим стрільцем-оператором.

Геннадій Миколайович народився 6 лютого 1978 року в місті Сміла. З ранніх років любив тварин, був хорошим та відданим другом. Змалечку був лідером і гарним організатором. Закінчив загальноосвітню школу № 4. Потім навчався в професійно-технічному училищі, яке закінчив з відзнакою. В 1999 році переїхав у місто Київ, де жив і працював до початку війни. Геннадія всі любили, він був дуже відповідальним, наполегливим, добрим та завжди веселим. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію нашої країни Геннадій став на її захист, бо вважав це своїм обовʼязком. 25 червня серце нашого захисника навіки зупинилось під час штурмових дій з боку ворога поблизу н.п.Міньківка Бахмутського району Донецької області.

В серцях рідних та знайомих Геннадій Тарасов завжди залишиться справжнім патріотом, справжнім Героєм 🇺🇦з великим, добрим серцем.
Щирі співчуття матері, брату, всім рідним та знайомим нашого захисника.

🕯Вічна пам'ять кожному, хто віддав своє життя заради нашого майбутнього!
Вічна шана Герою🇺🇦!

Поховали військовослужбовця на Алеї Слави місцевого кладовища.

# data[].attributes.headline
ЖУРАВЕЛЬ СЕРГІЙ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЖУРАВЕЛЬ СЕРГІЙ ІГОРОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився Сергій Ігорович у нашому місті. В дитинстві проживав разом із сім'єю у м.Кам'янка, де закінчив 8 класів місцевої загальноосвітньої школи № 1. Продовжив навчання у Смілі. Закінчив ЗОШ № 13 та ДНЗ "Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів".

Сергій любив спорт, захоплювався дзюдо. Неодноразово посідав призові місця, а у 2008 році зайняв І місце на всеукраїнському рівні серед юніорів. Усе життя було попереду... Але, на жаль, підступна війна 6 липня обірвала його. Загинув Сергій Ігорович поблизу н.п. Вугледар Волноваського району Донецької області. В результаті здійснення противником танкового обстрілу позицій підрозділу отримав поранення, несумісне з життям. Він був солдатом, водієм 3-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону військової частини ЗСУ.

# data[].attributes.headline
ЛИЗУНЕНКО АНАТОЛІЙ СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЛИЗУНЕНКО АНАТОЛІЙ СЕРГІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Лизуненко Анатолій Сергійович
народився 1 грудня 1992 року в м.Петропавлівськ Республіки Казахстан. В 2005 році разом із сім'єю переїхав в наше місто. Навчався в загальноосвітній школі № 4. Після закінчення вступив у Державний навчальний заклад "Смілянський ЦППРК", де отримав спеціальність маляр-штукатур. У 18-річному віці був призваний на строкову військову службу до лав ЗСУ.  До початку повномасштабного вторнення працював у Польщі. Але як  тільки почалась війна, повернувся в Україну і відразу пішов на фронт. Був патріотом з великої літери! З честю та гідністю захищав нашу країну. Він чітко знав ціль і усвідомлював наслідки…
У Анатолія залишилась мати, брат, сестра та племінники.
Вічна пам'ять Герою!

# data[].attributes.headline
ЯЦЕНКО МИХАЙЛО АНАТОЛІЙОВИЧ

# data[].attributes.subject
ЯЦЕНКО МИХАЙЛО АНАТОЛІЙОВИЧ

# data[].attributes.body
Народився Михайло Яценко 1 грудня 1975 року в місті Сміла. Закінчив загальноосвітню школу №11. Під час навчання в школі активно займався веслуванням. Далі вступив до професійно-технічного училища № 4, де отримав спеціальність слюсар-інструментальник. Згодом здобув і фах штукатурника-облицювальника. Все своє свідоме життя Михайло працював на будівництві, вкладаючи усю свою душу і професійний талант.

🪖Після повномаштабного вторгнення Михайло був мобілізований до лав Збройних Сил України. Проходив службу на посаді стрільця-помічника гранатометника стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти в/ч ЗСУ.

Життя нашого захисника обірвалось 16 вересня в районі н.п. Іванівське Бахмутського району Донецької області. Під час ротації група потрапила під снайперський обстріл та обстріл з АГС-17 з напрямку Бахмут, які коригувались ворожим БпЛА.

У Михайла залишились батьки, дружина і два сини. Рідні  назавжди закарбують пам'ять про нього як про чуйного, доброго, працелюбного, найкращого сина, батька та чоловіка. Висловлюємо щирі співчуття та низько вклоняємося батькам за гідного сина України, пам'ять про якого навіки залишиться в наших серцях.

Вічна пам’ять і слава нашому воїну, який захищав Батьківщину та кожного з нас🇺🇦! Його ім'я назавжди вписане в історію визволення нашої держави від російського окупанта.

🕯Поховали Героя на Алеї Слави Загреблянського кладовища.

# data[].attributes.headline
ШКУРАТ СЕРГІЙ ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.subject
ШКУРАТ СЕРГІЙ ІВАНОВИЧ

# data[].attributes.body
Сергій Іванович народився 15 серпня 1971 року в нашому рідному місті. Навчався в Смілянській загальноосвітній школі № 1. Після закінчення вступив до професійно-технічного училища, де отримав спеціальність токаря 4 розряду. Далі був призваний на строкову військову  службу до лав ЗСУ. Після демобілізації повернувся до рідного міста та одружився. Працював водієм-далекобійником. Мрія дитинства стала професією всього життя.
В січні цього року був призваний на військову службу.  З честю і хоробрістю захищав нашу Батьківщину і нас з вами.

У Сергія Івановича залишилися батько, брат, дружина і син, який теж нині у лавах ЗСУ. Висловлюємо їм глибокі щирі співчуття.
Схиляємося низько та лишаємося в неоплатному боргу перед нашим Героєм. Дякуємо за захист.