# data[].attributes.headline
Сергій Прокопець

# data[].attributes.subject
Сергій Прокопець

# data[].attributes.body
14 червня 2022 р. під час виконання бойового завдання у Херсонській області, внаслідок осколкового поранення, загинув наш земляк, працівник ДП «СхідГЗК», солдат Збройних сил України Прокопець Сергій Миколайович.

Сергій Миколайович народився 04 вересня 1982 року у с. Валове Криворізького району. Закінчив Валівську середню школу із золотою медаллю. У 2005 році закінчив ОКВНЗ «Інститут підприємництва «Стратегія» за спеціальністю «Економіка підприємства». Згодом отримав другу вищу освіту, а у 2021 році вступив до магістратури у Державний університет економіки та технолігій.

Працював у АТ КБ «ПриватБанк», на ТОВ «Восток-Руда», останні роки – на ГМЗ ДП «СхідГЗК» майстром дільниці по ремонту обладнання.

У 2014 році Сергій Прокопець відповідно до Указу Президента України був призваний на військову службу, брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Служив на посаді старшого стрільця, отримав звання головного сержанта.

Будучи справжнім патріотом своєї Батьківщини, на другий день повномасштабної війни росії проти України, не чекаючи повістки, Сергій Миколайович прийшов до військкомату та був призваний на військову службу. Служив у піхотному взводі піхотної роти 96-го піхотного батальйону 60-ої окремої піхотної бригади.

Боронячи Херсонську область, під час одного із мінометних обстрілів, до окопу, в якому перебував Сергій, потрапила міна. Внаслідок осколкового поранення він і загинув.

Йому назавжди залишиться 39 років…

# data[].attributes.headline
Марко Купчененко

# data[].attributes.subject
Марко Купчененко

# data[].attributes.body
21 липня  2023 р. по дорозі на поховання побратима, капітана ЗСУ потрапив у смертельну ДТП.

Марко Купчененко народився 7 липня 1996 року у Жовтих Водах у багатодітній родині. У 2014 році закінчив ліцей ім. незалежності України. Вищу освіту здобув у Тернопільському національному технічному університеті ім. Івана Пулюя, паралельно вчився у духовній семінарії.

Мав власну думку та завжди її відстоював, дуже любив читати книги.

Ніколи не стояв осторонь війни: починаючи із 2014-го активно допомагав Збройним Силам, організовував різноманітні збори коштів на потреби наших захисників, доставляв разом із волонтерами допомогу на передову, був помічником капелана, а з березня минулого року сам став капеланом.

Своє 27-річчя він зустрів на позиціях під Кремінною, що на Луганщині. У день свого народження у соцмережах він виклав невелике, але вкрай змістовне повідомлення: «Я дякую Богу за ще один прожитий рік. Цього року янголам-охоронцям довелося попотіти… Але моя найбільша вдячність не за життя, а за ту Мету і Боротьбу, яку мені подарував Господь. Я вірю в Перемогу над злом усередині нас, і навколо нас».

Усі, кого доля звела з Марком, були вражені силою його характеру, розумом та безмежною вірою, а також внутрішнім світлом, яке буквально випромінював капелан.

«Я писала з ним інтерв’ю та дивувалася його силі. Його голос звучав так переконливо, наче він дійсно був посередником Бога на Землі з людьми на полі бою», - поділилася спогадами журналістка Юлія Валова.

«Це була людина, яка жила Україною, жила вірою в Бога. Ми познайомилися з Марком у 2022 році. Він нічого не боявся та робив все для інших. Я допомагала йому та його хлопцям чим могла, він справив на мене неабияке враження – молодий, розумний та освічений», - розповіла місцева волонтерка Наталія Шум.

В одному з нещодавніх відео, які опублікував Марко на своїй сторінці, він розповідав, як брав участь у розбиранні завалів ресторану у Краматорську, зруйнованому російською ракетою. Капелан власноруч витягував з-під куп цегли та бетону поранених та тіла вбитих. Водночас його вразило, що за сотню метрів від місця трагедії у іншому закладі люди примудрялися відпочивати і насолоджуватися життям, немов до руїн піцерії, що перетворилася на братську могилу для багатьох людей – не метри, а сотні або й тисячі кілометрів.

«Я хотів би, щоби кожен із нас усвідомлював, що в нашій країні йде війна. Хочу, щоб кожен із нас усвідомлював, що наша спільна, наша власна відповідальність – подбати, щоб зупинити те зло, яким сьогодні є росія. Я хочу, щоб кожен навчився співчувати і співпереживати своєму ближньому. Тому, хто поруч. Нехай Бог дасть нам мудрості і сил», – сказав тоді Марк.

Останній же його публічний допис був присвячений страшній непомірній ціні, яку платять українські герої, що стримують російську навалу.

«І знову я втрачаю своїх бійців…За життя Сергія лікарі боролися в операційній 4-ри години. На жаль, не вийшло…Проникаючі поранення голови, грудей, живота, критична крововтрата…Добу тому він всміхався мені на РОПі, а сьогодні я молився над його бездиханним понівеченим тілом…На жаль, він не єдиний, кого я сьогодні втратив…ще один пекельний день нашого супротиву…ще більше рішучості Перемогти злого ворога. А головне, нестримна віра і надія, що Бог поруч, Він все бачить, і дасть нам сил Перемогти. Царство Небесне полеглим Героям. Вічна Памʼять. До зустрічі у Небесах", – написав Марк 14 липня.

Рівно за тиждень не стало й його самого.

# data[].attributes.headline
Олександр Синяков

# data[].attributes.subject
Олександр Синяков

# data[].attributes.body
Звістка про смерть Саші сколихнула Жовті Води 10 вересня. «Ні! Цього не може бути! Тільки не він! Тільки не він…», - говорили жовтоводці. Молодий, гарний, добрий, мудрий, щирий, людяний, надійний помічник та наставник малечі…Та доля розпорядилась інакше, забравши у матері сина, у брата брата, у дружини чоловіка.

Олександр Синяков народився 1 лютого 1988 року у Жовтих Водах. Загальну середню освіту здобув у СШ № 1. Поза навчанням відвідував туристичний гурток у ЦДЮТ. Його відповідальний характер та гарна зовнішність зробили свою справу: наступні 10 років він виступав у складі найуспішнішої команди України «Дружини юних пожежних рятівників та юних інспекторів дорожнього руху». Саша став не лише провідним членом колективу, а й надійним помічником педагогів та турботливим наставником малечі.

Навчаючись у Жовтоводському промисловому технікумі на техніка-електрика, хлопець не забув про ЦДЮТ. Допомагав команді готуватися до змагань та конкурсів, брав участь у створенні ефектних сценічних декорацій, виходив на сцену та здобував для Жовтих Вод перемогу.

У 2009 році, після закінчення вишу, Олександр пішов на строкову військову службу, здобув там військову спеціальність «командир автомобільного відділення».

Тим часом на його повернення з армії чекали і вихованці, і педколектив ЦДЮТ. Бо одразу після службу він мав очолити два гуртки: «Школа безпеки» та «Туристичний». Так і сталося: у 2011 році Олександр став до виконання обов’язків уже у ролі педагога. У 2018-му його призначили керівником гуртка «Робототехніка», адже він брав участь у запровадженні в освітній процес найбільш ефективних форм і методів роботи у напрямку STEM-освіти

За 12 років роботи в ЦДЮТ хлопець, якого всі називали «Сашка», перетворився на поважного, але такого улюбленого дітьми та колегами Олександра Олеговича. Він пишався досягненнями та перемогами своїх учнів, а вони – що в них такий крутий керівник.

За високий рівень професіоналізму та особистий внесок у впровадження ефективних освітніх практик дослідницько-пошукової роботи та досягнення високої результативності у вихованні молодого покоління у 2021 році Олександр Синяков був нагороджений педагогічною премією імені Мотрі Остапівни Рябикіної Жовтоводської міської територіальної громади.

Свою майбутню дружину Анастасію хлопець теж зустрів у ЦДЮТ. Це була неймовірна пара, яка подорожувала, займалась екстремальними видами спорту, прихистила бродячу собаку та просто кохала одне одного…

Як справжній чоловік, згідно з указом Президента України «Про мобілізацію», 28 вересня 2022 року Олександр став на захист України. Служив на посаді бойового медика Збройних Сил. Чимало військовослужбовців та побратимів зобов’язані йому своїм життям.

«Бачить Бог, ми не хотіли віддавати нашого Сашку на війну. Він так нам треба був тут. Наш захисник, наш майстер на всі руки, наш талановитий красень, який володів IT-технологіями, досконало знав основи медицини, пройшов курси керування дронами, міг пройти найскладнішу переправу, найшвидше встановлював намет та в’язав усі туристичні вузли. Поряд із ним ми завжди відчували себе як за кам’яною стіною. Він так багато міг ще зробити, навчити, передати свої найкращі людські якості молодому поколінню», - зі сльозами на очах говорять педагоги ЦДЮТ.

Згадають, коли Олександр приїздив у відпустку, обов’язково приходив на роботу. Всі збігалися, розпитували та слухали. А він, зазвичай, такий небагатослівний, говорив і говорив… В останній свій візит узяв білет на потяг і … випадково опинився у вагоні із вихованцями ЦДЮТ, командою «СТРІМ», яка їхала на фестиваль…

Загинув молодший сержант Синяков 10 вересня 2023 р. під час виконання бойового завдання по відбиттю агресії російської федерації в районі населеного пункту Гуляйпільське Пологівського району Запорізької області.

# data[].attributes.headline
Анатолій Безверхий

# data[].attributes.subject
Анатолій Безверхий

# data[].attributes.body
28 січня  2023 р. на війні з російськими окупантами загинув штаб-сержант, учасник АТО Анатолій Безверхий. Боронити Україну він пішов у 2014 році.

Анатолій Безверхий народився 17 вересня 1973 року у П’ятихатках. Середню освіту здобув у Жовтих Водах, у загальноосвітній школі №3. Далі були два роки строкової військової служби.

Одразу після повернення з армії Анатолій влаштувався у Жовтоводську виправну колонію №26. Цій установі він віддав 17 років свого життя. Після були робота у воєнізованій охороні ДП «СхідГЗК» та ДП «38 відділ інженерно-технічних частин».

У 2014 році Анатолій став на захист України. Брав участь в антитерористичній операції, пройшов найгарячіші точки на Донеччині та Луганщині, мав статус учасника бойових дій.

Удруге на передову жовтоводець відправився 25 лютого 2022 року. Служив на посаді головного сержанта механізованої роти Збройних Сил України.

Нагороджений медалями «За хоробрість у бою» (2022р.), «За вірність народу України» (2016р.) та нагрудним знаком «За зразкову службу».

Побратими згадують Анатолія, як надійного, відважного, відповідального та вмотивованого військовослужбовця. Він завжди сумлінно виконував поставлені бойові задачі, був прикладом для наслідування, користувався авторитетом та повагою серед товаришів по службі.

Загинув захисник 28 січня під час виконання бойового завдання.

# data[].attributes.headline
Дмитро Боженець

# data[].attributes.subject
Дмитро Боженець

# data[].attributes.body
20 лютого 2023 р під час виконання бойових завдань поблизу Бахмута, що на Донеччині, загинув 29-річний солдат Збройних сил України, жовтоводець Дмитро Боженець.

Дмитро народився 13 липня 1993 року у Жовтих Водах. Вчився у Жовтоводському ліцеї (нині - ліцеї ім. незалежності України) та Київському політехнічному інституті. Після закінчення вишу жив та працював у Києві.

На захист Батьківщини Дмитро став 12 грудня минулого року. Пройшов навчання у військовому центрі та відправився на передову нести службу. Служив номером обслуги 3-го мотопіхотного відділення.

У батальйоні зарекомендував себе, як відповідальний військовослужбовець, який всі поставлені бойові завдання виконував чітко та виважено. Товариші по службі говорять, що Дмитро був сміливим, товариським, завжди допомагав іншим, ніколи не скаржився на труднощі служби, користувався неабиякою довірою та повагою.

Під час несення служби отримав контузію, проте через три дні повернувся на передову.

Загинув Дмитро Боженець 20 лютого під час виконання бойового завдання поблизу населенного пункту Бахмут.

# data[].attributes.headline
Сергій Федорченко

# data[].attributes.subject
Сергій Федорченко

# data[].attributes.headline
Володимир Коляда

# data[].attributes.subject
Володимир Коляда

# data[].attributes.body
3 липня 2023 р. під час виконання бойового завдання загинув 38-річний жовтоводець, солдат ЗСУ Володимир Коляда.

Володимир народився 20 квітня 1985 року у Жовтих Водах. Загальну середню освіту здобув у СШ № 12. Захоплювався волейболом, у складі команди брав участь у обласних та всеукраїнських змаганнях. Любив футбол та знав усе про нього.

Працював машиністом електровоза на ТОВ «Восток-Руда», контролером на КПП сторожової охорони ДП «СхідГЗК», а з 2018 року – у ТОВ «Комфі-Трейд».

Боронити рідну землю пішов 28 березня п.р. згідно з указом Президента «Про мобілізацію». Служив стрільцем – помічником гранатометника.

Володимир був відповідальним, добрим, чуйним, розумним та надзвичайно сміливим, цікавим співрозмовником, людиною слова та діла. Його поважали, а до думки прислухалися. Любив читати, цікавився історією та IT-технологіями.

Загинув жовтоводець 3 липня п.р. під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Оріхово-Василівка Донецької області.

# data[].attributes.headline
Максим Пошедін

# data[].attributes.subject
Максим Пошедін

# data[].attributes.headline
Ігор Юхимець

# data[].attributes.subject
Ігор Юхимець

# data[].attributes.headline
Володимир Серченко

# data[].attributes.subject
Володимир Серченко

# data[].attributes.headline
Юрій Матущак

# data[].attributes.subject
Юрій Матущак

# data[].attributes.headline
Ілля Кириченко

# data[].attributes.subject
Ілля Кириченко

# data[].attributes.headline
Дмитро Сластніков

# data[].attributes.subject
Дмитро Сластніков

# data[].attributes.headline
Віктор Солтис

# data[].attributes.subject
Віктор Солтис

# data[].attributes.body
10 березня 2020 р. у зоні проведення ООС  загинув від поранень, отриманих унаслідок обстрілу окупантами вантажівки, військовослужбовець 131-го ОРБ молодший сержант  Солтис Віктор Миколайович, 1986 р.н.; уродженець с.Володимирівка Кропивницького р-ну Кіровоградської обл.

Із 2017р пішов за контрактом захищати Україну. Був командиром бойової машини та командиром розвідувального взводу.

# data[].attributes.headline
Сергій Цвєток

# data[].attributes.subject
Сергій Цвєток

# data[].attributes.headline
Сергій Шилов

# data[].attributes.subject
Сергій Шилов

# data[].attributes.headline
Олександр Іванісов

# data[].attributes.subject
Олександр Іванісов

# data[].attributes.body
19 вересня 2023 р. під час виконання бойового завдання загинув 41-річний жовтоводець, командир стрілецького відділення ЗСУ Олександр Іванісов.

Олександр народився 11 лютого 1982 року у Жовтих Водах. Загальну середню освіту здобув у СШ № 5, у 2001 році, закінчивши ВПТУ, отримав диплом бухгалтера. Вищу освіту здобув у Київському університеті внутрішніх справ за спеціальністю «правознавство».

Працював оператором обчислювальних машин у Жовтоводському відділі соціального захисту населення (тепер – УПСЗН), юрисконсультом у КП ВЖРЕО, а з 2016 року – у відділі управління проєктами ТОВ «IT – Артель» (м. Київ).

На захист територіальної цілісності України став 11 липня 2022 року. Служив на посаді командира стрілецького відділення Збройних Сил України. Під час несення служби отримав поранення. У 2023 році, після лікування та навчання у Німеччині, повернувся на передову.

Олександр був надзвичайно ерудованим, любив читати. У 2020 році здійснив свою давню мрію – став учасником марафонського забігу на 42 км «Kyiv Euro Marathon». Він завжди влучно жартував, був надзвичайно щирим і справжнім, чемним та добрим, умів підтримати та підбадьорити. За сумлінне виконання службових обов’язків, патріотизм, вірність обраній справі та стійкість духу в період воєнного стану нагороджений грамотою голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації.

Загинув Олександр Іванісов 19 вересня під час виконання бойового завдання у районі н.п. Роздолівка Бахмутського району Донецької області.

Для своїх рідних він назавжди залишиться турботливим сином, люблячим чоловіком, хоробрим воїном, надійним другом та людиною прекрасної душі, відкритого та доброго серця.

# data[].attributes.headline
Сергій Бондаренко

# data[].attributes.subject
Сергій Бондаренко

# data[].attributes.body
21 серпня 2022 р. внаслідок російського обстрілу Донецької області з реактивних систем залпового вогню загинув захисник із Жовтих Вод, солдат Збройних Сил України, гранатометник, люблячий син, чоловік та батько Сергій Бондаренко.

Сергій народився 30 січня 1985 року у Жовтих Водах. Навчався у середній загальноосвітній школі №6, нині це – КЗЗСО ліцей «Перспектива». Після вступив до ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», де і здобув професію електрогазозварювальника.

Із 2003 по 2005 проходив строкову військову службу, отримав військово-облікову спеціальність «старший механік водій середніх танків».

Свою трудову діяльність Сергій розпочав на заводі «Електрон», а донедавна працював на ТОВ «Білмакс».

Захищати Україну пішов 21 квітня згідно з Указом Президента «Про мобілізацію». Служив на посаді гранатометника механізованого батальйону. Загинув 21 серпня внаслідок російського обстрілу міста Костянтинівка Донецької області з реактивних систем залпового вогню.

# data[].attributes.headline
Сергій Білоусов

# data[].attributes.subject
Сергій Білоусов

# data[].attributes.body
30 серпня 2022 р.  під час виконання бойового завдання на Донеччині загинув 48-річний стрілець-санітар Сергій Білоусов.

Сергій Білоусов народився 13 березня 1974 року у Жовтих Водах. Вчився у середній загальноосвітній школі №8.

Працював на «Електроні», де і здобув спеціальність «слюсар-складальник радіоелектронної апаратури та приладів». Останнє місце роботи – хлібзавод ТМ «Добробут».

На військову службу був призваний 29 березня згідно з Указом Президента України «Про мобілізацію». Спочатку служив стрільцем-санітаром роти охорони, згодом був направлений на передову.

Упродовж останніх місяців Сергій Білоусов пройшов багато «гарячих точок», успішно виконав не одне бойове завдання. Та, на жаль, 30 серпня бій поблизу населеного пункту Зайцево Донецької області став для нього останнім.

# data[].attributes.headline
Роман Золотоног

# data[].attributes.subject
Роман Золотоног

# data[].attributes.body
19 вересня  2022 р. під час виконання бойового завдання на Донеччині загинув 42-річний молодший сержант, учасник АТО, наш земляк Роман Золотоног.

Роман народився 28 жовтня 1980 року у Жовтих Водах. Закінчив середню загальноосвітню школу № 10. У 1999 році був призваний на військову строкову службу. Після армії вступив до ВПУ-70, отримав професію електрогазозварника.

У березні 2018 року підписав зі Збройними Силами контракт та пішов захищати Україну. Брав участь в АТО, у бойових операціях у Донецькій та Луганській областях, мав статус учасника бойових дій.

Після закінчення контракту повернувся до рідних Жовтих Вод, проте згодом вирішив знову піти на передову. У грудні 2021 року Роман Золотоног підписав новий контракт та продовжив боронити рідну землю. Служив на посаді заступника командира бойової машини – навідника оператора 2-го штурмового відділення 3-го штурмового взводу 1-ої штурмової роти.

19 вересня під час виконання чергового бойового завдання поблизу населеного пункту Добропілля, що на Донеччині, загинув внаслідок отриманих травм та поранень.

# data[].attributes.headline
Олександр Якунін

# data[].attributes.subject
Олександр Якунін

# data[].attributes.body
11 липня 2023 р.  на Донеччині під час артилерійського обстрілу загинув наш земляк, солдат ЗСУ Олександр Якунін.

Олександр народився 6 жовтня 1990 року у Жовтих Водах. Одразу після закінчення школи № 3 розпочав свій трудовий шлях. Здебільшого працював на підприємствах нашого міста, останнім часом – у магазині «Європа +».

На захист України став 1 травня п.р. згідно з указом президента «Про мобілізацію». Після здобуття військово-облікової спеціальності служив номером обслуги механізованого батальйону Збройних Сил.

Загинув 11 липня під час артилерійського обстрілу поблизу населеного пункту Водяне Донецької області.

За час несення служби зарекомендував себе, як вмотивований, відповідальний та мужній військовослужбовець, добрий та порядний чоловік, який у будь-який момент готовий підставити плече допомоги.

# data[].attributes.headline
Олександр Шпетний

# data[].attributes.subject
Олександр Шпетний

# data[].attributes.body
14 серпня 2022 р. під час переїзду з навчального центру до військового підрозділу раптово пішов із життя солдат Збройних сил України, жовтоводець Олександр Шпетний. Захищати Україну від російських окупантів він був призваний 20 квітня.

Олександр Шпетний народився та виріс у Жовтих Водах. 14 червня йому виповнилося 38 років.

Навчався у середній загальноосвітній школі №1, після – у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», отримав професію електрогазозварювальника. Останнє місце роботи - ТОВ «Білмакс».

На військову службу Олександр Шпетний був призваний 20 квітня згідно з Указом Президента України «Про мобілізацію». Захищати українську землю поїхав не одразу. Для здобуття військової спеціальності був направлений до навчального центру, служив солдатом резерву 38 запасної роти.

14 серпня він мав вирушити до своєї військової частини. Але у залі очікування на Львівському залізничному вокзалі йому раптово стало зле і він, на жаль, помер.

# data[].attributes.headline
Олександр Паршук

# data[].attributes.subject
Олександр Паршук

# data[].attributes.body
Зв’язок із Олександром Паршуком зник майже рік тому. Весь цей час його рідні жили з надією на повернення чоловіка додому живим та здоровим, не припиняли пошуки. Та, на жаль, 24 березня 2023 р. їм сповістили, що Олександр таки загинув.

Олександр Паршук народився 4 липня 1981 року у Жовтих Водах. Закінчив 9-ть класів середньої загальноосвітньої школи №6 (нині – ліцей «Перспектива»). У 2000 році у ВПУ №70 здобув професію електрогазозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах. Далі було проходження строкової військової служби.

У 2008 році Олександр закінчив Східноєвропейський університет за спеціальністю «Економіка і підприємництво». Останнє місце роботи – ТОВ «СК «Стройінвест», м. Дніпро.

У березні 2015 року був призваний на військову службу. Брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Мав статус учасника бойових дій.

За високий професіоналізм та патріотизм, мужність та відвагу під час виконання військового обов’язку по захисту недоторканості та територіальної цілісності України нагороджений Подякою командира військової частини, а також медаллю «Учасник АТО».

Удруге боронити країну старший сержант О. Паршук пішов 26 лютого 2022 року. Служив головним сержантом - командиром роти охорони бригадної артилерійської групи. Загинув 17 квітня минулого року під час виконання бойового завдання поблизу с. Заводи Ізюмського району Харківської області. Він із честю виконав обов’язок щодо захисту своєї держави і до останнього подиху залишився вірним присязі, українському народу та Україні.

# data[].attributes.headline
Олександр Колесніков

# data[].attributes.subject
Олександр Колесніков

# data[].attributes.body
22 жовтня 2022 р. поблизу Бахмута внаслідок артилерійського обстрілу загинув жовтоводець, солдат Збройних сил України Олександр Колєсніков.

Олександр – корінний жовтоводець. Народився 13 травня 1977 року. Закінчив середню загальноосвітню школу № 8, у 1995-му – Жовтоводське професійне училище №35, отримав професію верстатника. Після була строкова військова служба та здобуття військово-облікової спеціальності «продовольче забезпечення».

Свою трудову діяльність Олександр розпочав на ПрАТ «Північний ГЗК». У рідному місті працював на КП ВЖРЕО та ПрАТ «Гарант Метиз Інвест».

30 вересня, згідно з Указом Президента України «Про мобілізацію», був призваний на військову службу. Служив на посаді стрільця-санітара.

22 жовтня, виконуючи бойове завдання поблизу населеного пункту Бахмут Донецької області, потрапив під артилерійський обстріл та загинув.

# data[].attributes.headline
Олександр Воронцов

# data[].attributes.subject
Олександр Воронцов

# data[].attributes.body
8 листопада 2022 р.  під час виконання бойового завдання на Донеччині, внаслідок прямого влучення ворожого дрону-камікадзе в автівку з нашими військовослужбовцями, загинув 28-річний старший солдат, мешканець с. Мар’янівка Олександр Воронцов.

Олександр народився 21 лютого 1994 року у П’ятихатках. Середню освіту здобув у Мар’янівській загальноосвітній школі. Після навчався у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», отримав професію електрогазозварника, електрозварника на автоматичних та напівавтоматичних машинах.

Працював на ТОВ «Білмакс» оцинковником. На військову службу був призваний 9 квітня п.р. відповідно до Указу Президента України «Про мобілізацію». Після здобуття військово-облікової спеціальності у навчальному центрі, відправився на передову. Служив на посаді старшого радіотелефоніста відділення управління СОБ самохідного артилерійського взводу самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону.

8 листопада під час виконання бойового завдання в районі селища Клебан-Бик Донецької області, внаслідок влучення ворожого дрону-камікадзе в автівку, в якій перебував Олександром зі своїми побратимами, жовтоводець загинув.

# data[].attributes.headline
Олександр Бережний

# data[].attributes.subject
Олександр Бережний

# data[].attributes.body
04 травня 2022 р.  внаслідок артилерійського обстрілу Чугуївського району Харківської області, отримавши поранення, несумісні із життям, загинув наш земляк, знаний у Жовтих Водах поет Олександр Григорович Бережний.

Є люди, які приходять у цей світ, щоб зробити його барвистим і прекрасним. Саме до таких людей і належав Олександр Бережний - громадський діяч, поет, голова літературної студії «Горицвіт», що діє при Центральній бібліотеці, відданий патріот своєї держави, підполковник Всеукраїнського лицарського Ордена православних козаків ім. І.Сірка, чудовий сім’янин, надійний та відповідальний друг і колега.

Олександр Григорович народився 07 березня 1965 року у селі Красний Луч П'ятихатського району. Навчався у Пальмирівській школі, після - у Дніпропетровському коледжі автоматики та телемеханіки. У 1984 році був призваний на військову строкову службу, пройшов шлях від рядового до головного сержанта.

До Жовтих Вод переїхав у 1987 році. Працював на заводі «Електрон» та КП ВЖРЕО. Був членом Жовтоводського козацького товариства, депутатом міської ради VII скликання.

Олександр Бережний був творчою людиною. Своє ставлення до життя та людей, свої плани і сподівання, свою громадську позицію він викладав у віршах, які почав писати у 7 років.

Його поезія проста, зрозуміла, спонукає читачів до роздумів, її хочеться перечитувати знову і знову. Збірки Олександра Григоровича – це роздуми про історію України, наше життя, славетних козаків, мрії та надії на краще майбутнє, особисті філософські погляди. Також є гумор, ліричні мотиви, вірші, присвячені Євромайдану, революційним подіям, бійцям АТО.

Його чотири поетичні збірки, повість та дуетна збірка, написана у парі із дружиною Світланою, «Кольорове світло» стали лауреатами загальнонаціонального конкурсу «Українська мова - мова єднання».

Не стояв Олександр Григорович і осторонь патріотичного виховання молодого покоління, і культурних заходів у місті. Він був ініціатором та організатором першого літературного та музичного конкурсу в Жовтих Водах. Пісні на його вірші лунали майже на кожному міському святі.

Не забував і власні корені: часто приїздив до рідного села, у школі проводив патріотичні заходи для дітей, вчив історії рідного краю.

24 лютого, відповідно до Указу Президента України, був призваний на військову службу у зв'язку з мобілізацією. Служив на посаді номера обслуги 2-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 7-ої механізованої роти 3-го механізованого батальйону Збройних сил України.

На передовій він розпочав новий зошит своїх віршів. Вірив, що коли дійде до останньої сторінки - закінчиться війна та настане мир. Мріяв повернутися до рідних Жовтих Вод, видати чергову поетичну збірки та презентувати її громаді.

Загинув Олександр Григорович Бережний 04 травня під час артилерійського обстрілу Чугуївського району Харківської області внаслідок влучання снаряду. Його поранення виявилися несумісними із життям.

# data[].attributes.headline
Олексій Ярліченков

# data[].attributes.subject
Олексій Ярліченков

# data[].attributes.body
11 жовтня 2022 р.  внаслідок російських обстрілів Волноваського району Донецької області загинув наш земляк, сержант Збройних Сил України Олексій Ярліченков.

Олексій народився 26 травня 1980 року у Жовтих Водах. Закінчив середню загальноосвітню школу №8, потім – Жовтоводське ВПУ №70 за спеціальністю «обробка матеріалів на станках». У 1999 році був призваний на строкову військову службу, отримав військово-облікову спеціальність «старший механік-водій танків із ракетно-гарматним озброєнням».

У рідному місті працював у СМСЧ №9, потім у Дніпрі на ТОВ «Дніпромаш», потім виїхав на заробітки за кордон.

Із початком повномасштабної війни повернувся до України та став на її захист. На військову службу був призваний 9 серпня згідно з Указом Президента «Про мобілізацію». Пройшов підготовку у навчальному центрі та відправився на передову. Служив водієм 3-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу 2-ої стрілецької роти.

11 жовтня, виконуючи бойове завдання в районі населеного пункту Новосілка Волноваського району Донецької області, потрапив під російський обстріл. На жаль, поранення виявилися смертельними.

# data[].attributes.headline
Назар Губський

# data[].attributes.subject
Назар Губський

# data[].attributes.body
20 грудня 2022 р.на Луганщині у бою за нашу Батьківщину загинув 28-річний жовтоводець Назар Володимирович Губський, який служив у десантно-штурмовому батальйоні Збройних Сил України.

Народився він 9 січня 1994 року в Жовтих Водах. Закінчив 11 класів Навчально-виховного комплексу №11 «Дивосвіт» та вступив до Дніпропетровського вищого професійного училища №17. У 2014 році отримав диплом за спеціальністю «оператор станків з числовим програмним управлінням».

Чимало жовтоводців добре пам’ятають Назара як співробітника магазину «Європа-плюс», де він працював останнім часом.

На підставі Указу Президента України «Про мобілізацію» 11 жовтня 2022 року Назар Губський був призваний на військову службу та направлений до навчального центру. Після здобуття військово-облікової спеціальності служив стрільцем - помічником гранатометника десантно-штурмового батальйону Збройних Сил України.

Молодий хлопчина мужньо долав складнощі військової служби, закарбовуючи твердість чоловічого характеру в боях та наближаючи Перемогу. Завжди намагався підтримувати високий моральний дух у підрозділі, турбувався про інших. За це його поважали побратими та відзначали, що Назар вирізнявся прагненням до самовдосконалення, був цілеспрямованим та наполегливим.

20 грудня, зберігаючи вірність військовій присязі, під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Кремінна Сєвєродонецького району Луганської області наш молодий земляк загинув.

# data[].attributes.headline
Сергій Могилко

# data[].attributes.subject
Сергій Могилко

# data[].attributes.body
03 березня  2022 р. на Запоріжжі у бою під час обстрілів загинув наш земляк, старший солдат Збройних сил України Могилко Сергій Михайлович.

Сергій Михайлович народився 17 січня 1973 року у с. Аксуєк, Казахстан. У 1980 році разом із родиною переїхав до України. Навчався у комунальному закладі загальної середньої освіти №6 (нині - КЗЗСО «Перспектива»). Після закінчення 8-го класу вступив до професійно-технічного училища (нині – ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти»). Здобув професію «Слюсар механоскладальних робіт; розмітчик; контролер станкових і слюсарних робіт».

Із 1991 по 1993 рр. проходив строкову військову службу у м.Махачкала, Республіка Дагестан.

Наступні вісім років служив у лавах Міністерства внутрішніх справ. Починаючи із 2003 по 2013 роки працював охоронником у Кам’янському водоканалі, ТОВ «Альфа-Спорт», ВАТ «ЦГЗК»; молодшим інспектором в органах Державної кримінально-виконавчої служби»; на ТОВ «Восток-Руда».

У 2015 році підписав контракт зі Збройними силами України та відправився на передову. Служив водієм другого гранатометного відділення взводу вогневої підтримки третьої штурмової роти.

Загинув Сергій Могилко третього березня поточного року біля населеного пункту Розівка Пологівського району Запорізької області у бою під час обстрілів. Він не зрадив військовій присязі, до останнього боровся з російськими окупантами.

Для своїх побратимів Сергій Михайлович назавжди залишиться надзвичайно мужнім, відважним і вірним товаришем, солдатом, який успішно виконував усі бойові задачі.

Похований жовтоводець у смт Розівка Пологівського району Запорізької області.

# data[].attributes.headline
Микола Циганков

# data[].attributes.subject
Микола Циганков

# data[].attributes.body
Захищаючи рідну землю від загарбників, загинув головний сержант роти Циганков Микола Валерійович. Народився хлопець 30 серпня 1992 року. З 2016 року служив по контракту в Збройних силах України. Героїчно та мужньо, ціною власного життя він захищав територіальну цілісність та незалежність України. Шана, глибока повага та низький уклін Герою. Найщиріші співчуття рідним та близьким.

# data[].attributes.headline
Максим Виногродський

# data[].attributes.subject
Максим Виногродський

# data[].attributes.body
2 вересня 2022 р. під час артилерійського обстрілу Херсонської області загинув головний сержант, стрілець, командир відділення Максим Виногродський. До свого 30-річчя він не дожив 27 днів.

Максим народився та виріс у Жовтих Водах. Вчився у середній загальноосвітній школі №8, після – у Жовтоводському промисловому коледжі ДНУ ім. О.Гончара за спеціальністю «Будівництво та цивільна інженерія». Працював на підприємствах Кривого Рогу. Останнє місце роботи – ТОВ «Кривбасбудпром».

Із 2015 по 2017 роки проходив строкову військову службу у лавах Національної Гвардії України, отримав військову спеціальність «Стрілець».

Захищати Україну Максим Виногродський пішов 1 квітня відповідно до Указу Президента України «Про мобілізацію». Служив головним сержантом – командиром інженерно-позиційного відділення інженерно-позиційного взводу інженерно-саперної роти.

Дисциплінований, вмотивований, відповідальний, сміливий, надійний, попри свій вік користувався неабиякою повагою та авторитетом серед старших колег по службі. Він вірив у перемогу, успішно виконав не одне бойове завдання. Та, на жаль, 2 вересня, перебуваючи в районі населеного пункту Білогірка Херсонської області, потрапив під артилерійський обстріл та загинув.

# data[].attributes.headline
Максим Богачов

# data[].attributes.subject
Максим Богачов

# data[].attributes.body
14 вересня 2022 р.  на Донеччині під час мінометного обстрілу загинув 31-річний старший солдат, жовтоводець Максим Богачов.

Максим народився 21 травня 1991 року у Жовтих Водах. Навчався у середній загальноосвітній школі №12, після – у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр профтехосвіти» на верстатника широкого профілю.

Із 2015 по 2017 роки проходив строкову військову службу, там і отримав військово-облікову спеціальність «Старший токар». Працював слюсарем на ГМЗ ДП «СхідГЗК».

Захищати Україну пішов 6 березня згідно з Указом Президента «Про мобілізацію». Служив старшим техніком мінометної батареї механізованого батальйону. За цей час пройшов багато «гарячих» точок, виконав не одне бойове завдання. Та, на жаль, бій 14 вересня поблизу населеного пункту Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, став для нього останнім. Поранення, які він отримав під час мінометного обстрілу, виявилися несумісними із життям.

# data[].attributes.headline
Дмитро Росич

# data[].attributes.subject
Дмитро Росич

# data[].attributes.body
16 січня  2023 р. поблизу Бахмута, внаслідок отриманих під час бойового завдання поранень, загинув 22-річний солдат Збройних Сил України, наш земляк Дмитро Росич.

Дмитро народився 6 липня 2000 року в с. Мар’янівка. Закінчив 11 класів навчально-виховного комплексу «Дивосвіт», у 2019 році – Запорізький професійний торгово-кулінарний ліцей.

У квітні 2022-го на підставі Указу Президента України «Про мобілізацію» був призваний на військову службу та направлений до навчального центру. Після здобуття військово-облікової спеціальності служив номером обслуги гранатометного відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки.

Службу ніс Дмитро сумлінно та відповідально, всі поставлені бойові завдання виконував на «відмінно». За свою цілеспрямованість, мужність, наполегливість та ініціативність користувався повагою, авторитетом та довірою серед побратимів.

16 січня, зберігаючи вірність військовій присязі, під час виконання бойового завдання в південно-східному районі Бахмута наш земля отримав поранення, несумісні із життям.

Для своїх рідних, друзів та знайомих Дмитро назавжди залишиться люблячим сином та братом, порядним та добрим хлопцем зі світлою душею та відкритим серцем.

# data[].attributes.headline
Дмитро Боронило

# data[].attributes.subject
Дмитро Боронило

# data[].attributes.body
У боях на Донеччині загинув 36-річний жовтоводець Дмитро Боронило

Свій 36-ий день народження Дмитро Боронило зустрів на передовій. А вже через чотири дні його життя обірвав артилерійський обстріл. Люблячий син, батько та чоловік, надійний побратим та друг, завжди усміхнений та товариський. Таким жовтоводця, солдата Збройних Сил України навічно пам’ятатиме вся громада.

Народився Дмитро Боронило 9 липня 1986 року у Жовтих Водах. Навчався у КЗЗСО №3, у 2007 році закінчив Інститут підприємництва «Стратегія» за спеціальністю «Економічна кібернетика».

Працював системний адміністратором у компанії «comEL», згодом започаткував власну справу.

На військову службу Дмитра призвали 14 квітня. Служив сапером 1-го саперного відділення інженерно-саперного взводу.

Загинув жовтоводець 13 липня 2022 р. під час виконання бойового завдання у Донецькій області внаслідок артилерійського обстрілу.

# data[].attributes.headline
Євген Решетняк

# data[].attributes.subject
Євген Решетняк

# data[].attributes.body
07 травня жовтоводець Євген Решетняк мав би відзначати своє тридцятиріччя. Але 07 квітня 2022 р, захищаючи Україну від російських окупантів, він загинув від отриманої вибухової травми.

Решетняк Євген Володимирович народився 07 травня 1992 року у м. Жовті Води. З 1998 по 2009 роки навчався у КЗЗСО «Перспектива», після - у ДПТНЗ «Жовтоводський професійний ліцей» (нині - ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти»). Здобув професію «Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування II розряду».

У квітні 2011 року був призваний на строкову військову службу, в/ч А1705. Паралельно пройшов навчання у Першому навчальному центрі підготовки та перепідготовки фахівців служби пожежної безпеки за програмою «Водії пожежних машин військових пожежних підрозділів».

Зрозумівши, що його покликання - захищати рідну Україну, Євген Решетняк із грудня 2011 року був зарахований на військову службу за контрактом. Служив водієм. У 2016-му призначений на посаду командира автомобільного відділення взводу забезпечення гаубичного самохідного артилерійського дивізіону. Брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, мав статус учасника бойових дій. Після закінчення контракту у 2017 році повернувся до мирного життя.

У перший день повномасштабного вторгнення РФ в Україну, Євген Володимирович був призваний під час мобілізації на військову службу. Служив на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони Збройних сил України. Загинув 07 квітня від отриманої вибухової травми.

Він був справжнім патріотом своєї країни, сміливим, рішучим, наполегливим, мужнім та водночас доброзичливим і товариським. Завжди вміло виконував усі бойові завдання, мав авторитет серед побратимів.

# data[].attributes.headline
Володимир Юрченко

# data[].attributes.subject
Володимир Юрченко

# data[].attributes.body
29 серпня  2022 р. Жовтоводська громада втратила ще одного захисника – солдата Збройних Сил України, сапера Юрченка Володимира.

Володимир Юрченко народився 5 вересня 1984 року у Жовтих Водах. Навчався у середній загальноосвітній школі №8, після – у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», де і здобув професію електрослюсаря.

У 2015 році закінчив ВСП «Гірничий фаховий коледж криворізького національного університету» за спеціальністю «технік-електромеханік гірничий». Працював на ТОВ «Восток-Руда» електромеханіком підземної дільниці шахти «Нова».

Захищати Україну від російських окупантів Володимир Юрченко був призваний 11 липня відповідно до Указу Президента України «Про мобілізацію». Отримавши військову спеціальність у навчальному центрі, відправився на передову, служив сапером 1-го інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу механізованого батальйону.

29 серпня поблизу міста Бахмут Донецької області він із побратимами виконував бойове завдання і, на жаль, потрапив під російський артилерійський обстріл.

# data[].attributes.headline
Володимир Кузнєцов

# data[].attributes.subject
Володимир Кузнєцов

# data[].attributes.body
21 червня 2023 р.під час виконання бойового завдання на Донеччині загинув військовослужбовець Збройних Сил України, жовтоводець Володимир Кузнєцов. Удома свого захисника не дочекалися двоє дітей та дружина.

Володимир Кузнєцов народився 15 грудня 1972 року у Львові. Там же здобув середню та професійно-технічну освіту. У 2001 році зустрів свою майбутню дружину Олену, закохані побралися та перебралися жити до Жовтих Вод. Трудовий шлях чоловіка пов’язаний із «Північним ГЗК», ПрАТ «Гарант Метиз Інвест» та ДП «СхідГЗК». На комбінаті працював слюсарем-ремонтником сірчанокислотного цеху ГМЗ.

Володимир Кузнєцов був справжнім патріотом своєї країни: брав участь у Революції Гідності, із перших місяців повномасштабного вторгнення боронив українські землі від російського окупанта.

На військову службу був призваний 23 березня 2022 року. Після проходження навчання служив оператором відділення радіоелектронної боротьби Збройних Сил України. Службу ніс відповідально, всі поставлені бойові завдання виконував чітко, виважено та сумлінно. Був доброзичливим, товариським, працьовитим, важкої праці не боявся, любив жартувати, читати книжки, грати у футбол, надихати та заряджати всіх навколо своєю позитивною енергією і настроєм.

Загинув Володимир Кузнєцов 21 червня п.р. під час виконання бойового завдання поблизу Мар’їнки, що на Донеччині.

# data[].attributes.headline
Володимир Дудник

# data[].attributes.subject
Володимир Дудник

# data[].attributes.body
14 травня 2023 р.  під час виконання бойового завдання на території Донецької області, залишаючись вірним військовій присязі та українському народу, загинув наш земляк Володимир Дудник.
Володимир народився 14 травня 1970 року у Жовтих Водах. Закінчив середню загальноосвітню школу №3, після – ПТУ №35 за спеціальністю «Тесляр».
Останнє місце роботи – маг. «Червона калина», вантажник.
Боронити Україну пішов 26 березня п.р. згідно з Указом Президента «Про мобілізацію». Здобув військово-облікову спеціальність у навчальному центрі, служив на посаді стрільця-санітара стрілецького батальйону Збройних сил України.
За час служби зарекомендував себе як відповідальний, вмотивований військовослужбовець, котрий усі завдання виконував чітко та професійно.
Загинув жовтоводець 14 травня п.р. під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Хромове Донецької області.

# data[].attributes.headline
Володимир Гетьманов

# data[].attributes.subject
Володимир Гетьманов

# data[].attributes.body
1 серпня 2022 р. внаслідок артилерійського обстрілу Херсонщини загинув розвідник-навідник, військовослужбовець Збройних Сил України Володимир Гетьманов.

Володимир народився 17 вересня 1983 року у Жовтих Водах. Навчався у загальноосвітній школі №1, після – у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр профтехосвіти», здобув професію електрогазозварювальника. У 2002 році був призваний до лав ЗСУ, проходив строкову службу у військово-морських силах України спочатку на посаді старшого електрика, згодом – старшого мінера.

Після повернення з армії працював різьбярем у Центральній науково-дослідній лабораторії ДП «СхідГЗК», а з 2010 року перейшов на ПрАТ «Північний ГЗК». Це підприємство і стало його останнім місцем роботи.

Захищати країну від російських загарбників пішов 2 квітня відповідно до Указу Президента України «Про мобілізацію». Служив на посаді розвідника-навідника 2-го розвідувального відділення 1-го розвідувального взводу розвідувальної роти Збройних Сил України.

Загинув Володимир Гетьманов 1 серпня внаслідок артилерійського обстрілу поблизу населеного пункту Білогірка Херсонської області.

Для своїх бойових побратимів він назавжди залишиться сміливим, вірним товаришем, мужнім і рішучім солдатом, справжнім патріотом і громадянином своєї країни. Людиною, котра не зрадила військовій присязі та своїй державі.

# data[].attributes.headline
Владислав Шевченко

# data[].attributes.subject
Владислав Шевченко

# data[].attributes.body
12 березня 2022 р під час авіаційного нальоту, виконуючи бойове завдання, загинув наш земляк, солдат Збройних сил України Владислав Шевченко. Хлопцеві було лише 19 років...

Він захоплювався картингом та швидкісною їздою на мотоциклі. Був одним із найперспективніших юних плавців Кривого Рогу. Він будував плани на майбутнє, мріяв про щасливе та довге життя у мирній країні. Але війна не спитала його вік...

Народився Шевченко Владислав Сергійович 16 липня 2002 року у Жовтих Водах, був прописаний у нашому місті. Навчався у Криворізькій загальноосвітній школі №50. Займався плаванням, неодноразово ставав переможцем міських та обласних змаганнях із даного виду спорту. Подавав великі надії як плавець.

У 2017 році, після закінчення 9-го класу, вступив до Індустріального фахового коледжу Криворізького Національного університету. Здобув кваліфікацію «технік-технолог гірничий». Працював дробильником на кар'єрній поверхні ПрАТ «Північний ГЗК».

Владислав дуже захоплювався картингом та швидкісною їздою на мотоциклі. А ще хотів жити у країні, де немає війни. Тому у вересні 2021 року прийшов до 4-го відділу Кам'янського РТЦК та СП (м. Жовті Води), підписав контракт зі Збройними силами України та відправився на передову. Служив навідником десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти №13 окремого десантно-штурмового батальйону.

Загинув Владислав Шевченко 12 березня п.р. під час авіаційного нальоту, виконуючи бойове завдання. Поховали захисника 30 березня у м. Дніпро на Краснопільському кладовищі.

Хлопець був справжнім патріотом своєї держави, професійно та вміло виконував усі бойові завдання, мав авторитет серед побратимів.

# data[].attributes.headline
Владислав Скрипнік

# data[].attributes.subject
Владислав Скрипнік

# data[].attributes.body
Владислав Скрипнік – корінний жовтоводець, народився 13 жовтня 1984 року. Вчився у КЗЗСО №10, потім – у Західно-Дніпровському центрі профтехосвіти, отримав професію муляра. Трудовий шлях пов’язав із рідним містом.

У 2016 році підписав контракт зі Збройними силами України та пішов захищати незалежність нашої держави. Служив на посаді номера обслуги. Пройшов АТО, мав статус учасника бойових дій.

Удруге на передову Владислав Скрипнік пішов 20 червня п.р. згідно з Указом Президента України «Про мобілізацію». Служив стрільцем стрілецького відділення. Під час одного з боїв отримав поранення, лікувався у госпіталі, потім приїхав додому, де, на жаль, і помер 17 листопада 2022 р.

Владислав Скрипнік нагороджений відзнакою Президента України П.Порошенка «За участь в антитерористичній операції», Подяками Миколаївської ОДА «За вірність військовій присязі», підрозділу Морської піхоти Військово-морських сил ЗСУ «За високі результати в бойовій підготовці», командування ВМС ЗСУ «За зразкове виконання бойових задач, самовідданість і стійкість».

# data[].attributes.headline
Владислав Радченко

# data[].attributes.subject
Владислав Радченко

# data[].attributes.body
28 травня  2023 р. в Костянтинівці, що на Донеччині, загинув наш земляк, гранатометник десантно-штурмового батальйону Владислав Радченко.

Народився Владислав 29 серпня 1980 року у Жовтих Водах. Базову середню освіту здобув у КЗЗСО «Дивосвіт». У 1995 році вступив до ВПУ №70, спеціальність «Муляр, монтажник з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій, електрозварник ручного зварювання».

Після закінчення вишу працював мулярем у Будівельно-монтажному управлінні №1 та на Південному радіозаводі.

У 2002 році Владислав зустрів свою майбутню дружину, закохані побралися та переїхали жити до столиці. У Києві чоловік працював висотником-монтажником алюмінієвих конструкцій.

На захист України став 27 лютого п.р. згідно з Указом Президента «Про мобілізацію», був направлений до навчального центру для отримання військово-облікової спеціальності.

Служив гранатометником десантно-штурмового батальйону ЗСУ.

На початку травня, під час виконання бойового завдання, отримав поранення, проте після лікування одразу повернувся на передову.

Загинув Владислав 28 травня в м. Костянтинівка Донецької області.

Для своєї родини та побратимів чоловік назавжди залишиться хоробрим, мужнім, щирим, людяним, вмотивованим військовослужбовцем, який любив тварин та книги в жанрі фантастики.

# data[].attributes.headline
Валерій Сливка

# data[].attributes.subject
Валерій Сливка

# data[].attributes.body
Життя Валерія Сливки обірвав російський окупант 28 квітня 2023 р..

Відповідальний, сміливий, чесний, виважений, ніколи не відмовляв у допомозі, патріот та вірний син своєї країни – так говорять про Валерія його друзі та товариші по службі.

На захист України жовтоводець став 12 грудня минулого року. Служив на посаді стрільця – помічника гранатометника 1-го аеромобільного відділення. Загинув 28 квітня під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Діброва Луганської області.

# data[].attributes.headline
Віталій Горбатюк

# data[].attributes.subject
Віталій Горбатюк

# data[].attributes.body
15 листопада 2022 р. у боях за Україну загинув молодший сержант, працівник ДП «СхідГЗК, жовтоводець Віталій Горбатюк.

Віталій родом із Донеччини. Народився 28 вересня 1983 року в Шахтарську. Освіту здобув на Хмельниччині, у Станицькій середній загальноосвітній школі. У 2002 році пішов в армію, отримав там військово-облікову спеціальність «старший механік-водій».

Після звільнення зі строкової військової служби переїхав до Жовтих Вод, влаштувався на роботу, зустрів своє кохання та обзавівся родиною.

Працював Віталій Горбатюк на ТОВ «Восток Руда», ТОВ «Білмакс», кранівником на СКЦ ДП «СхідГЗК».

У 2014 році відповідно до Указу Президента був призваний на військову службу. Служив механіком-водієм. Пройшов АТО, мав статус учасника бойових дій. У 2015-му демобілізувався у запас.

На передову повернувся у перші дні повномасштабної війни. Служив на посаді командира відділення – командира машини. Був чесним, мужнім, рішучим, справедливим, надійною опорою для своїх побратимів.

Загинув Віталій Горбатюк під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Куземівка Сватівського району Луганської області.

# data[].attributes.headline
Віктор Проценко

# data[].attributes.subject
Віктор Проценко

# data[].attributes.body
5 жовтня 2022 р. під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Бахмут Донецької області загинув 31-річний лейтенант, командир 3-го мотопіхотного взводу Віктор Проценко.

Віктор народився 17 липня 1991 року у Жовтих Водах. Закінчив середню загальноосвітню школу №8, у 2012 році – Севастопольський національний університет ядерної енергії та промисловості, отримав диплом із відзнакою. Того ж року Віктор став випускником військової кафедри Академії військово-морських сил ім. П.С.Нахімова, здобув військове звання «молодший лейтенант» та військову спеціальність «ракетно-артилерійське озброєння».

У 2017 році був призваний на військову службу до Збройних Сил України за призовом осіб офіцерського складу. Відслужив 18 місяців, отримав другу військову спеціальність - «інженер обліково-операційного відділення» - та звання лейтенанта.

Свій трудовий шлях Віктор Проценко пов’язав із ДП «СхідГЗК», працював на комбінаті електромонтером. Поза роботою займався футболом та пауерліфтингом, брав активну участь у різноманітних спортивних міських і обласних змаганнях, виборював призові місця. Входив до складу футбольних команд Жовтих Вод та ДП «СхідГЗК».

Боронити Україну від російського окупанта пішов 1 березня згідно з Указом Президента України «Про мобілізацію». Служив командиром 3-го мотопіхотного взводу 1-ої мотопіхотної роти 1-го мотопіхотного батальйону.

Загинув 5 жовтня під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Бахмут Донецької області, залишившись вірним військовій присязі та званню офіцера Збройних Сил України.

# data[].attributes.headline
Віктор Короп

# data[].attributes.subject
Віктор Короп

# data[].attributes.body
31 липня 2022 р. в бою на Донеччині від отриманої вибухової травми загинув штаб-сержант, командир взводу Віктор Короп.

Віктор народився 23 липня 1973 року у селищі Радгоспне П’ятихатського району. Середню освіту здобув у Жовтоводській школі №7. Після – працював на ВАТ «Південний радіозавод». У 1991 році був призваний на строкову військову службу, служив водієм.

Після повернення з армії влаштувався у Жовтоводську виправну колонію №26. Пропрацював там 17 років і вийшов на пенсію за вислугу років.

Та на цьому трудовий стаж Віктора Коропа не закінчився. Понад 8 років свого життя він віддав ДП «СхідГЗК», працював там охоронцем, потім влаштувався на АЗС №6.

Захищати країну пішов 2 березня, був мобілізований відповідно до Указу Президента України. Служив на посаді водія 2-го мінометного взводу 2-ої мінометної батареї 3-го механізованого батальйону. Виконував обов’язки командира взводу мінометної батареї.

31 липня, виконуючи бойове завдання поблизу населеного пункту Мазанівка Донецької області, загинув від вибухової травми.

# data[].attributes.headline
В'ячеслав Хисний

# data[].attributes.subject
В'ячеслав Хисний

# data[].attributes.body
4 травня 2023 р.  під час виконання бойового завдання на Луганщині, залишаючись вірним військовій присязі та українському народу, загинув 33-річний солдат, наш земляк В’ячеслав Хисний.

В’ячеслав народився 10 травня 1989 року у м. Гомель, Білорусь. Середню освіту здобув у СШ №10. У 2008 році закінчив ПТУ №77, отримав професію слюсаря з ремонту автомобілів. У 2015-му – ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти» за спеціальністю «Маляр, штукатур».

Працював на ТОВ «Пневмотрансспецекспедиція» (Донецька обл.).

На військову службу за контрактом був прийнятий 1 березня п.р., пройшов військову підготовку у навчальному центрі. Служив на посаді стрільця-номера обслуги 7-ої парашутно-десантної роти 2-го парашутно-десантного батальйону.

Загинув 4 травня під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Червонопопівка Луганської області.

Побратими згадують В’ячеслава, як доброзичливого, веселого, виваженого та надійного військовослужбовця, який завжди чітко виконував усі поставлені завдання.

# data[].attributes.headline
Богдан Лягов

# data[].attributes.subject
Богдан Лягов

# data[].attributes.body
Народився 11 лютого 2003 року в місті Жовті Води Дніпропетровської області. Був єдиною дитиною у батьків. Захоплювався малюванням і українською класичною музикою. Любов до мистецтва набув у Жовтоводській музичній школі, де навчався на струнно-смичковому відділі та здобув музичну освіту за програмою «Скрипка». Навчався у Жовтоводському промисловому фаховому коледжі Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара за спеціальністю «Економіка» та здобув професійну кваліфікацію «Молодший спеціаліст з економіки підприємства». З 17 років почав заробляти гроші у сфері обміну криптовалют і розробкою ботів для Telegram. Після закінчення коледжу переїхав до Києва з наміром відкрити власну справу з виготовлення одягу. З початком 24 лютого 2022 року повномасштабного російського вторгнення на територію України став добровольцем. Три дні поспіль провів у чергах до пунктів ТРО на лівому березі Києва, але отримав відмову через закінчення набору. На той час набір у добробати також був закритий, але в одному з них Богдану запропонували вакансію графічного дизайнера. За декілька тижнів, коли поновили набір, подався до навчально-рекрутингового центру батальйону «Братство» поблизу університета ім. Тараса Шевченка. Під час місячного навчання постійно перебував у військових нарядах. Після навчання був відправлений на Харківщину, під Ізюм, де бійці батальйону співпрацювали з 93-ою окремою механізованою бригадою «Холодний яр». Згодом були Одещина, де допомагали прикордонникам патрулювати кордон і затримувати диверсійні групи з Придністров'я; стратегічні завдання на Запоріжжі.
Молоді хлопці розвідники-диверсанти, були вбиті росіянами в бою 25.12.2022 коли потрапили у засідку в брянській області.

# data[].attributes.headline
Володимир Афонін

# data[].attributes.subject
Володимир Афонін

# data[].attributes.body
31 березня 2022 р, захищаючи Батьківщину, загинув ще один жовтоводець, молодший сержант Збройних сил України Афонін Володимир Миколайович.

Володимир Афонін народився 21 січня 1975 року у м.Жовті Води. Закінчив середню загальноосвітню школу №7. У 1993 році був призваний на строкову військову службу. Служив у Чернігові, згодом - у Новомосковську. Закінчивши школу сержантів та отримавши звання "молодший сержант", навчав військовій справі молодих солдатів.

Після звільнення у запас працював у м.Ярославль. Повернувшись до Жовтих Вод, одружився. Невдовзі у родини народився син Артур, через три роки донька Ангеліна.

Володимир Миколайович тривалий час працював пекарем у ТД "Добробут", останні роки - на ТОВ "Юнайтед Табако".

Після оголошення загальної мобілізації прийшов до військкомату і вже 02 березня відправився у військову частину для проходження служби. Служив на посаді номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї механізованого батальйону. Загинув 31 березня під час виконання бойового завдання.

Для побратимів, рідних та друзів Володимир Афонін назавжди залишиться мужнім, відважним та вмотивованим воїном, відмінником та професіоналом своєї справи; люблячим, турботливим та уважним сином і батьком; надійною підтримкою для своїх рідних, друзів і колег.

# data[].attributes.body
Війна забрала життя ще одного жовтоводця

4 липня  2023 року у лікарні, від отриманих у бою поранень, перестало битися серце відважного командира інженерно-саперного відділення, молодшого сержанта ЗСУ, нашого земляка Артема Чалого.

Артем Васильович народився 11 січня 1979 року у Жовтих Водах. Загальну середню освіту здобув у школі № 9. У 1998 році закінчив Жовтоводське вище професійне училище № 70, де отримав професії «електромонтер лінійних споруд телефонного зв’язку та радіофікації» та «водій категорії «С».

Перше місце роботи – шахта «Нова» та здобутий досвід гірника підземного, люкового, перекидальника. Далі були ТОВ «Восток-Руда» та Новокостянтинівська шахта ДП «СхідГЗК». Останній Артем Чалий віддав 12 років свого життя (із 2009 по 2021 рр.), працював там бригадиром передової прохідницької бригади.

Спокійний, мудрий, врівноважений, доброзичливий, надійний друг, справжній лідер, завзятий та наполегливий. Його бригада неодноразово визнавалася кращою на шахті за результатами виробничої діяльності.

У 2016 році без відриву від виробництва закінчив Національний гірничий університет, але продовжив працювати на робітничій посаді, у важких підземних умовах, у рідному колективі бригади.

За свою сумлінну працю Артем був нагороджений орденом «За доблесну шахтарську працю» ІІІ ступеня, грамотами Міністерства енергетики та Кіровоградської обласної державної адміністрації.

У листопаді 2021 року був звільнений за станом здоров’я.

До лав Збройних Сил України став 11 березня 2022 року. Після здобуття військово-облікової спеціальності служив на посаді командира інженерно-саперного відділення. 9 червня того ж року отримав відзнаку командувача Сил підтримки Збройних Сил України «Хрест Сил підтримки ІІ ступеня».

Помер захисник 4 липня п.р. у лікарні від отриманих під час виконання бойового завдання поранень.

# data[].attributes.headline
Андрій Хмарук

# data[].attributes.subject
Андрій Хмарук

# data[].attributes.body
22 травня 2022 р. у військовому госпіталі від численних поранень, отриманих у бою з російським агресором, помер наш земляк, солдат ЗСУ Андрій Хмарук.

Андрій Анатолійович народився 26 червня 1985 року у Жовтих Водах. Навчався у КЗЗСО «Дивосвіт», потім – у ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», здобувши професію маляра.

У 2004 році був призваний на строкову військову службу, служив старшим навідником.

Із 2018 року працював старшим налагоджувальником устаткування у виробництві металевих канатів, сіток, пружин, щіток та ланцюгів на ПрАТ «Гарант Метиз Інвест».

20 квітня поточного року був призваний на військову службу у зв’язку із загальною мобілізацією та направлений до 169 навчального центру.

Помер 22 травня у Головному військовому клінічному госпіталі від численних поранень, отриманих під час захисту Батьківщини.

# data[].attributes.headline
Андрій Седченко

# data[].attributes.subject
Андрій Седченко

# data[].attributes.body
27 липня 2022 р. під час виконання службового завдання у Донецькій області загинув правоохоронець, учасник АТО/ООС, наш земляк Андрій Седченко. Його життя, як і життя ще трьох його колег, обірвав ворожий обстріл російських окупантів.

У червні Андрій зустрів свій 45-ий день народження не у колі рідних та друзів, а на передовій, разом із побратимами. Своїх батьків, дружину та сина востаннє він бачив 14 січня поточного року, коли вчергове вирушав на завдання.

Роботі в органах внутрішніх справ Андрій віддав майже 24 роки. Спочатку працював молодшим інспектором-кінологом відділення карного розшуку Жовтоводського міського відділу міліції, потім – майже 15 років оперативним черговим чергової частини. У 2021 році був призначений на посаду інспектора режимно-секретного сектору Кам`янського районного управління поліції.

Андрій – учасник бойових дій, із 2014-го брав безпосередню участь в антитерористичній операції на Сході України. Ще до початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, а саме 14 січня, він вчергове вирушив на передову. Та, на жаль, востаннє.

Андрій Седченко був безмежно відданий Україні та своїй роботі. Чесний, мужній, принциповий, надійний друг та колега. А ще – люблячий син, чоловік та батько.

# data[].attributes.headline
Андрій Гаврилов

# data[].attributes.subject
Андрій Гаврилов

# data[].attributes.body
10 лютого 2023 р. під час виконання бойового завдання поблизу м. Вугледар загинув 48-річний командир бойової машини, наш земляк Андрій Гаврилов.

Андрій Юрійович народився 15 червня 1974 року у Жовтих Водах. Середню освіту здобув у школі №9, професію електрослюсаря – у ВПТУ №35. Далі були два роки строкової військової служби та отримання військово-облікової спеціальності «заступник командира автомобільного взводу».

Трудовий шлях Андрія Гаврилова пов'язаний із Жовтоводськими РЕМ та міжнародними пасажирськими перевезеннями.

На захист Батьківщини жовтоводець став 1 березня 2022 року згідно з Указом Президента «Про мобілізацію». Служив на посаді командира бойової машини. Службу ніс сумлінно, до всіх поставлених бойових завдань підходив відповідально, був вмотивованим військовослужбовцем, користувався неабиякою повагою та довірою серед побратимів.

Загинув Андрій Гаврилов 10 лютого поблизу м. Вугледар Донецької області внаслідок ворожого артилерійського обстрілу.

# data[].attributes.body
8 вересня 2022 р, у свій 38-й день народження, під час виконання бойового завдання на Донеччині загинув наш земляк, навідник Андрій Бєла.

Андрій Бєла – корінний жовтоводець, вчився у середній загальноосвітній школі №7. У 2002 році закінчив ДПТНЗ «Західно-Дніпровський центр професійно-технічної освіти», отримав диплом електрогазозварювальника.

Із 2003 по 2004 роки проходив строкову військову службу, отримав військово-облікову спеціальність навідника гармати 3-го класу.

Захищати Україну Андрій Бєла пішов 23 серпня відповідно до Указу Президента «Про мобілізацію». Служив навідником 3-го мотопіхотного відділення 2-го мотопіхотного взводу 4-ої мотопіхотної роти 2-го мотопіхотного батальйону.

Загинув 8 вересня під час виконання бойових завдань поблизу населеного пункту Бахмут Донецької області.

# data[].attributes.headline
Євген Руденко

# data[].attributes.subject
Євген Руденко

# data[].attributes.body
2 грудня 2022 р. внаслідок російського артилерійського обстрілу, під час боїв поблизу Бахмута, загинув 36-річний жовтоводець, солдат Збройних сил України Євген Руденко.

Євген народився та виріс у Жовтих Водах, середню освіту здобув у НВК №6 «Перспектива». У 2006 році закінчив Тернівський технікум Криворізького технічного університету за спеціальністю «слюсар з ремонту автомобілів».

Працював слюсарем на ПрАТ «Північний ГЗК».

Захищати Україну пішов 30 серпня п.р. відповідно до указу Президента «Про мобілізацію». Після здобуття військово-облікової спеціальності у навчальному центрі, відправився на передову. Служив оператором-радіотелефоністом.

За час несення служби Євген зарекомендував себе як надійний побратим, щирий друг та відповідальний військовослужбовець. У батальйоні його поважали, дослуховувалися до порад, цінували за доброту, щирість, людяність та готовність прийти на допомогу будь-якої хвилини.

Загинув жовтоводець 2 грудня внаслідок ворожого артилерійського обстрілу під час боїв поблизу Бахмута.

# data[].attributes.headline
Євген Кукачов

# data[].attributes.subject
Євген Кукачов

# data[].attributes.body
Жовтоводець Євген Олександрович Кукачов прийняв свій останній бій у районі населеного пункту Красна Гора Донецької області 19 грудня 2022 р. на Донеччині. Під час виконання бойового завдання отримав поранення, несумісні з життям. Обірвалося життя 33-річного жовтоводця, який мужньо захищав рідну Батьківщину від підступного ворога.

Народився він 23 травня 1989 року в місті Жовті Води. Навчався у середній загальноосвітній школі №12. Тривалий час працював у ТОВ «Добробут», останні роки - на ПрАТ «Гарант Метиз Інвест».

На шостий день повномасштабного вторгнення російських окупантів Євген Кукачов поповнив лави захисників. На підставі Указу Президента України «Про мобілізацію» 1 березня був призваний на військову службу та направлений до навчального центру.

Після отримання військово-облікової спеціальності служив гранатометником у стрілецькому батальйоні Збройних Сил України.

Відповідальний та дисциплінований, сміливий та мужній, зосереджений на чіткому виконанні бойових завдань, справжній патріот, надійний друг – таким згадують Євгена його бойові побратими.

# data[].attributes.headline
Євген Кріпак

# data[].attributes.subject
Євген Кріпак

# data[].attributes.body
Сумна звістка вчергове надійшла до Жовтоводської громади. 31 травня 2023 р. під час виконання бойового завдання на Луганщині загинув 38-річний гранатометник, електромонтер ДП «СхідГЗК», наш земляк Євген Кріпак.

Євген народився 26 січня 1985 року у Жовтих Водах. Базову середню освіту здобув у КЗЗСО №8, потім продовжив навчання у Жовтоводському промисловому коледжі, здобув професію техніка-електрика.

Одразу після закінчення вишу, а це 2004 рік, і дотепер працював електромонтером на ДП «СхідГЗК».

31 січня п.р., згідно з Указом президента «Про мобілізацію», був призваний на військову службу. Служив на посаді гранатометника 2-го батальйону оперативного призначення Національної гвардії України.

31 травня виконуючи бойове завдання поблизу міста Кремінна Луганської області потрапив під мінометний та артилерійський обстріли. Від отриманих поранень загинув на місці.

# data[].attributes.headline
Євгеній Тригук

# data[].attributes.subject
Євгеній Тригук

# data[].attributes.body
2 серпня 2023 року в Рівненській обласній клінічній лікарні ім. Ю.Семенюка, вдруге перебуваючи на лікуванні після отриманого важкого осколкового поранення, помер наш земляк, прикордонник Євгеній Тригук. У захисника залишилися батьки, дружина та 11-річна донька.

Тригук Євгеній народився 14 січня 1988 року у с. Жовте П’ятихатського району. У 2005 році закінчив Жовтянську середню загальноосвітню школу. Профтехосвіту здобув у Жовтоводському промисловому технікумі, спеціальність «Обробка матеріалів на верстатах і автоматичних лініях».

Працював на ТОВ «Приладний завод Електрон», ТОВ «Тортус», ДП «Сентекс», ТОВ «Інтермінералбілдінг», ТОВ «Агрофірма П’ятихатська», ЖВК № 26 та ТОВ «Шахта Нова».

На захист України став 6 жовтня 2022 року. Служив інспектором прикордонної служби – гранатометником 1-го відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави.

За особисту мужність і самовідданість, виявлені під час виконання завдань з охорони державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у лютому 2023 року був відзначений нагрудним знаком «За мужність в охороні державного кордону».

Під час виконання бойового завдання на території Рівненської області отримав тяжке осколкове поранення, пройшов лікування та знову повернувся до своїх побратимів-прикордонників. Та під час несення служби бойова травма дала про себе знати і Євгенія було терміново госпіталізовано до Рівненської обласної клінічної лікарні ім. Ю.Семенюка. На жаль, 2 серпня жовтоводець помер.

Для своїх рідних, друзів та товаришів по службі він назавжди залишиться зразковим, мужнім, завзятим, виваженим та вірним присязі й українському народу військовослужбовцем, люблячим сином, чоловіком та батьком, надійним другом, який у будь-який момент готовий підставити плече допомоги.

# data[].attributes.body
30 липня 2022 р. поблизу села Мар’янське Криворізького району, через отримані травми внаслідок артилерійського обстрілу російських військ, загинув жовтоводець Ілля Усенко. 20 серпня йому мало б виповнитися 24 роки.

Ілля народився та виріс у Жовтих Водах. Навчався у КЗЗСО «Дивосвіт», у 2018 році закінчив комунальний заклад вищої освіти «Кам’ янський медичний коледж» Дніпропетровської обласної ради за спеціальністю «Сестринська справа». Того ж року був призваний на строкову військову службу. Після повернення до цивільного життя працював на «Новій пошті» у Кам’янському.

27 лютого відповідно до указу Президента України «Про мобілізацію» відправився захищати незалежність нашої країни. Служив санітарним інструктором 3-го взводу 2-ої роти 1-го батальйону охорони.

Загинув 30 липня поблизу села Мар’янське Криворізького району під час виконання бойового завдання. Травми, які він отримав внаслідок ворожого артилерійського обстрілу, виявилися несумісними із життям.

# data[].attributes.headline
Ігор Кузьмінський

# data[].attributes.subject
Ігор Кузьмінський

# data[].attributes.body
З 1991-го по 2001-ий навчався у комунальному закладі загальної середньої освіти №3. Після закінчення 11-го класу вступив до Криворізького фахового коледжу Національного авіаційного університету на спеціальність «Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка». Після випуску із вишу, з 2005 по 2012 роки, працював на ДП «СхідГЗК» електромонтером, потім – на ПП «Промелектро», а з 2018-го – слюсарем-ремонтником на ТОВ «Оріон». Боронити Україну Ігор Кузьминський пішов за власним бажанням: із 22 квітня по 26 липня 2019 року він проходив військову службу за контрактом. За особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, державною нагородою орденом "За мужність" ІІІ ступеня (посмертно), був нагороджений   Кузьминський Ігор Олександрович, який загинув 20 березня 2022 року  під час виконання бойового завдання в районі с. Кам'янське Василівського району Запорізької області.

# data[].attributes.body
25 березня 2023 р. під час виконання бойового завдання у Бахмутському районі, що на Донеччині, загинув старший солдат, військовослужбовець Нацгвардії, наш земляк Іван Старий.

Іван народився 7 березня 1992 року у Жовтих Водах. Навчався в середній загальноосвітній школі №3, потім – у НВК №6 «Перспектива». Відвідував музичну школу, клас фортепіано.

У 2012 році закінчив Київське регіональне вище професійне училище будівництва, отримав спеціальність «Слюсар з ремонту автомобілів».

Свій трудовий шлях Іван Старий пов’язав із рідним містом. Працював електромонтером у КП «Жовтоводськтепломережа», на ТОВ «Восток-Руда», ТОВ «Юнайтед Табако». Останнім часом жив у Києві.

Коли 24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення рф в Україну, не зміг спокійно всидіти вдома, зібрав речі та добровільно прийшов до військкомату. І вже 22 березня, згідно з Указом Президента «Про мобілізацію», відправився захищати українську землю від російського агресора. Служив у батальйоні оперативного призначення Національної гвардії України.

25 березня п.р. під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Курдюмівка Бахмутського району Донецької області отримав поранення, несумісні із життям.

За час несення служби зарекомендував себе, як вмотивований, відповідальний та мужній військовослужбовець, котрого поважали та до думки якого дослухалися.

# data[].attributes.headline
Денис Селезньов  з Бахмута

# data[].attributes.subject
Денис Селезньов  з Бахмута

# data[].attributes.body
4 серпня 2023 р. батькам Дениса Селезньова, які виїхали із рідного Бахмута до Жовтих Вод, повідомили, що їхнього сина більше немає…Життя 37-річного старшого лейтенанта обірвалося через ворожі дії росіян.

Денис народився 10 грудня 1985 року. Середню освіту здобув у школі № 24 м. Бахмут, вищу – у Міжнародному Соломоновому університеті у м. Харків, спеціальність «фінанси». Там же закінчив військову кафедру та отримав звання молодшого лейтенанта.

Денис був творчою людиною, писав пісні та вірші, тому після закінчення вишу деякий час працював у Харківському музичному салоні. Згодом переїхав до рідного Бахмута, де і продовжив свій трудовий шлях на підприємствах міста.

У 2020 році за призовом офіцерів запасу був призваний на військову службу. Підписавши контракт із ЗСУ, у січні 2022 року відправився на захист українських територій. Служив заступником командира роти з морально-психологічного забезпечення. За особистий внесок у справу, зміцнення обороноздатності держави, за проявлення особистої мужності, хоробрості, ініціативи та сумлінності під час виконання покладених завдань, був неодноразово нагороджений Подяками командира військової частини.

Загинув захисник 4 серпня поблизу Красногорівки, що на Донеччині, через ворожі дії російського агресора.

Для своєї родини та бойових побратимів Денис назавжди залишиться старанним, наполегливим та мужнім воїном, який із гордістю та честю ніс звання офіцера ЗСУ, справедливим керівником, надійним товаришем, люблячим сином та братом.

# data[].attributes.headline
Володимир Тараненко з Лисичанська

# data[].attributes.subject
Володимир Тараненко з Лисичанська

# data[].attributes.body
Поки він вивозив поранених бійців із поля бою, його родина виїхала через постійні обстріли рідного Лисичанська до Жовтих Вод. Та, на жаль, дочекатися свого Героя рідним Володимира Тараненка так і не судилося. Життя молодого, сміливого сержанта, старшого водія – санітара медичного пункту обірвав цинічний ворожий ракетний обстріл машини швидкої допомоги.

Володимир Тараненко народився 28 липня 1991 року у Лисичанську, що на Луганщині. У 2008-му закінчив місцеву школу №28, у 2013-му – Східноукраїнський національний університет ім. В.Даля, отримав диплом програміста. Працював в інтернет-компанії «Луренет».

На захист Батьківщини став у 2019 році у лавах Луганського прикордонного загону №3. Служив старшим водієм – санітаром медичного пункту, вивозив поранених бійців із поля бою. За особисту мужність, вмілі та рішучі дії під час евакуації поранених побратимів, Володимир Тараненко минулого року був нагороджений медаллю «За врятоване життя».

12 лютого 2023 р, виконуючи чергову евакуацію своїх бойових товаришів, санітарний автомобіль сержанта Тараненка цинічно був обстріляний росіянами із зенітно-ракетного комплексу С-300. На жаль, ніхто не вижив…

# data[].attributes.headline
Петро Нікітенко з Мелітополя

# data[].attributes.subject
Петро Нікітенко з Мелітополя

# data[].attributes.body
Петро Нікітенко загинув орієнтовно 5 квітня 2022 року. Тоді в евакуаційний вертоліт, який доставляв поранених із «Азовсталі» та в якому перебував у тяжкому стані чоловік, влучила російська ракета. На жаль, усі, хто там були, загинули. І ось майже через півтора року родина майора Нікітенка проведе його в останній путь.

Петро народився 31 липня 1982 року у смт Чернігівка Запорізької області. Загальну середню освіту здобув у школі № 1 того ж населенного пункту. У 2000 році був призваний на строкову військову службу, у 2002-му підписав свій перший контракт.

Із 2005 по 2011 роки навчався у Харківській національній академії внутрішніх справ. Після здбуття вищої освіти продовжив військову службу за контрактом у лавах Національної Гвардії України.

Із 2014 року брав участь в АТО на території Донецької та Луганської областей, мав статус учасника бойових дій.

Із перших днів повномасштабного вторгнення тримав оборону Маріуполя. У березні 2022 року у боях за «Азовсталь» отримав тяжке поранення. Приблизно 5 квітня під час евакуації із комбінату у гілікоптер, який доставляв поранених і в якому перебував майор Нікітенко, цілеспрямовано влучила російська ракета. На жаль, усі, хто там був, загинули на місці.

Петро був мужнім воїном, люблячим батьком та чоловіком, турботливим сином, прикладом для наслідування. Завжди відгукувся на прохання про допомогу, чинив по совісті та тримав слово, оберігав рідних від сумних новин, постійно жартував та повторював, що «Усе буде добре».

# data[].attributes.headline
Ігор Дубовик

# data[].attributes.subject
Ігор Дубовик

# data[].attributes.body
Ворожий обстріл обірвав життя бойового медика

10 грудня 2022 р. в районі Бахмуту на Донеччини отримав поранення, несумісне з життям, бойовий медик Ігор Володимирович Дубовик.

Народився він 18 жовтня 1971 року в Жовтих Водах, закінчив середню загальноосвітню школу №10 та вирішив обрати робітничу професію. У 1990 році закінчив СПТУ №35 за спеціальністю «електрик».

Понад 15 років трудового шляху Ігоря Володимировича Дубовика були нерозривно пов’язані з ДП «СхідГЗК». Він працював машиністом газодувних машин дільниці основного виробництва сірчанокислотного цеху ГМЗ.

6 вересня Ігор Володимирович був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про мобілізацію», пройшов підготовку у навчальному центрі. Після здобуття військово-облікової спеціальності служив на посаді бойового медика взводу протитанкових керованих ракет стрілецького батальйону Збройних Сил України.

Перебуваючи у місцевостях, де точаться найзапекліші бої, Ігор Володимирович не втрачав сили духу, залишався вірним військовій присязі, гідно виконував усі поставлені завдання, підтримував побратимів, завжди поспішав на допомогу. Його поважали, з ним радилися.

10 грудня в районі населеного пункту Бахмут Донецької області під час виконання бойового завдання, у бою за нашу Батьківщину, в результаті мінометного обстрілу, Ігор Володимирович Дубовик отримав поранення, несумісне з життям.