# data[].attributes.headline
7 нових чудес світу - це...

# data[].attributes.subject
7 нових чудес світу - це...

# data[].attributes.body
проект організований фондом «Нові сім див світу» (NOWC), який намагався об'єднати сім чудес стародавнього світу із списком сучасних чудес з метою збереження культурної спадщини для майбутніх поколінь, аби уникнути повторення ситуації з сімома стародавніми дивами світу.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
7 чудес світу

# data[].attributes.attachment_caption
Вели́кий кита́йський мур (кит. 长城, пін. chángchéng, «довга стіна») — низка кам'яних та земляних укріплень у північній частині Китаю, збудованих з метою захисту північних кордонів Китайської імперії від вторгнень різних кочових племен.Найстаріша частина була збудована ще в 7 столітті до н. е.Ця довжина складається з 6259 км самого муру, 359,7 км траншей та 2 232,5 км природних захисних бар'єрів, таких як гори та річки

# data[].attributes.headline
Великий китайський мур

# data[].attributes.subject
Великий китайський мур

# data[].attributes.body
Регіон : Азія

Місцезнаходження : Китай

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Великий китайський мур

# data[].attributes.body
Регіон : Азія

Місцезнаходження : Йорданія

# data[].attributes.attachment_link.title
Дива світу. Петра в Йорданії | RomanTravel®️

# data[].attributes.attachment_link.description
В йорданській пустелі розташоване дивовижне стародавнє місто Петра, яке відноситься до найкрасивіших пам’яток світу.

# data[].attributes.body
Регіон : Азія

Місцезнаходження : Агра, Індія

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Туристична агенція Везувій Тревел

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тадж Махал - унікальна і найвідоміша індійська пам'ятка, яку щорічно відвідують мільйони туристів з усіх куточків світу.

Ще в липні 2007-го року в Лісабоні склали список семи нових чудес світу, в який входить мавзолей-мечеть Тадж Махал. Унікальна споруда знаходиться в Агрі, поблизу від річки Джамна. Відстань до нього від Нью Делі складає 215 км, а від Гоа - понад 1700 км.

Тадж Махал - кращий приклад архітектури моголів, в якій поєднуються елементи і традиції індійського, арабського та перського стилів. У 1983-му році мечеть названа об'єктом Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Особливий зовнішній вигляд грандіозній споруді надає не тільки дивовижна і продумана архітектура, а й по-справжньому розкішні матеріали. Стіни викладені напівпрозорим полірованим мармуром, привезеним за сотні кілометрів спеціально для будівництва. При денному освітленні він виглядає сніжно-білим, на зорі - ніжно-рожевим, а в місячну ніч - іскристим сріблястим. Для інкрустації використані агати, малахіт, бірюза, сердолік та інші мінерали і дорогоцінне каміння.

Історія Тадж Махалу

Історія Тадж Махалу - це в першу чергу історія кохання правителя Великих Моголів Шах-Джахана до його дружини Мумтаз Махал. Незважаючи на великий гарем, саме Мумтаз, яку Шах-Джахан взяв за дружину ще дев'ятнадцятирічною, залишалася для нього єдиною і неповторною. За їх спільне життя вона народила йому чотирнадцять дітей: вісьмох хлопчиків і шістьох дівчаток.

Мумтаз померла під час останніх пологів. Не знаходячи собі місця від горя, Шах-Джахан оголосив дворічний траур і наказав увічнити пам'ять дружини справді грандіозним спорудженням, яке змогло б передати її красу і силу його почуттів. Новий палац був побудований прямо над могилою. Кілька років потому там поховали і самого Шах-Джахана.

Матеріали для роботи звозилися з усіх кінців Азії. Для транспортування використовувалися тисячі слонів. Загальна кількість різновидів коштовного і напівкоштовного каміння, використаного при оформленні - близько тридцяти. Над проектом працювало двадцять тисяч робочих, а також запрошені скульптори, каліграфи і різьбярі по каменю з Сирії, Туреччини, Ірану, Бухари, Белуджістану.

Згідно з легендою, задум Шах-Джахана не обмежувався одним палацом. По інший бік річки повинна була з'явитися його точна копія, тільки з чорного мармуру. Але втілити бажане в життя він так і не встиг. До цих пір достовірно невідомо, наскільки ця історія правдива, як і невідома справжність інших міфів і легенд, пов'язаних з фантастичним місцем.

Що ще потрібно знати?

До цього дня ніхто не знає, хто саме будував Тадж Махал. Наскільки відомо, автором основної ідеї був Устад Ахмад Лахаурі, але над її втіленням працювала ціла група архітекторів, склад якої періодично змінювався.

За своєю суттю Тадж Махал - не окрема будівля, а цілий комплекс споруд. Центральний елемент - мармуровий мавзолей з куполом, будівництво якого почалося в 1632-м, а закінчилося - в 1648-му році. Решта споруд були закінчені тільки до 1653-го року.

Усередині усипальниці - дві гробниці: шаха і його дружини. По кутах - чотири мінарети, які спеціально спроектовані і розташовані так, щоб навіть при падінні не пошкодити центральну будівлю. Висота мармурового купола досягає 35 метрів, а через характерну форму його називають цибульним. Чотири купола менших розмірів, але аналогічної форми розміщені по кутах гробниці. Всі вони завершуються традиційними позолоченими фігурами. Вінець головного купола (місяць в ісламському стилі) також був золотим, але пізніше замінений точної бронзової копією.

А щоб не витрачати дорогоцінний час на планування та організацію насиченої відпустки з різноманітною культурною програмою, звертайтеся до турагенції "Везувій Тревел"!

# data[].attributes.attachment_link.title
Тадж Махал - найвідоміша культурна пам'ятка Індії

# data[].attributes.attachment_link.description
Тадж Махал - унікальна і найвідоміша індійська пам'ятка, яку щорічно відвідують мільйони туристів. Детальніше про історію та особливості тут.

# data[].attributes.body
Регіон : Європа

Місцезнаходження : Рим, Італія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Колізе́й ( лат. Colosseum; італ. Colosseo) або амфітеа́тр Фла́віїв ( лат. Amphitheatrum Flavium; італ. Anfiteatro Flavio) - амфітеатр, пам'ятка давньоримської архітектури, одна з найграндіозніших та найвідоміших споруд античного світу. Будівництво амфітеатру було розпочато за наказом імператора Веспасіана у 72 році н. е. і завершено у 80 році н. е. вже за правління його сина, Тита. Головним архітектором імовірно був Квінітій Атерій. Розташований в Римі, в низині між Есквілінським, Палатинським та Целійським пагорбами. На момент завершення будівництва був наймісткішим амфітеатром у світі - вміщував до 50 тис. глядачів. Колізей діяв з 80 по 404 роки, переважно як місце гладіаторських боїв, видовищних битв із тваринами та публічних страт.

Одразу по завершенні будівництва споруда дістала назву Амфітеатр Флавіїв ( лат. Amphitheatrum Flavium) на честь династії Флавіїв, представниками якої були імператори Веспасіан і Тит. Під час правління Веспасіана в 72 році н. е. було розпочате будівництво амфітеатру, а в 80 році воно було завершено його сином та наступним імператором, Титом.

Іншу свою назву, Колізей, амфітеатр отримав через розташування поруч з ним величезної статуї Колоса Нерона, яка зображувала колишнього римського імператора Нерона. Пізніше образ Нерона був замінений на образ бога сонця Геліоса ( лат. Colossus soli). Невдовзі статуя була чи то зруйнована внаслідок землетрусу, чи то демонтована під час вестготської навали на Рим у 410 році. Остаточно амфітеатр став йменуватися Колізеєм близько 1000 року н. е.

Подібно до інших римських амфітеатрів, Амфітеатр Флавіїв в плані являє собою еліпс, середина якого зайнята еліптичною ареною, оточена концентричними кільцями глядацьких місць. Від всіх споруд такого роду Колізей відрізняється велетенськими розмірами. Це найграндіозніший античний амфітеатр: довжина його зовнішнього еліпса складає 524 м, велика вісь - 187,77 м, мала вісь - 155,64 м, довжина арени - 85,75 м, її ширина 53,62 м; висота зовнішніх стін - від 48 до 50 м. При таких розмірах він міг вміщати до 50 тис. глядачів: 45 тис. сидячих місць і 5 тис. стоячих.

Амфітеатр Флавіїв побудований з великих брил травертинського каменя, які колись були сполучені між собою залізними зв'язками; для внутрішніх частин використані також місцевий туф і цегла. Дірки, видимі нині в різних місцях стін, - гнізда згаданих зв'язок, зниклих в середні віки, - епоху, в яку залізо дуже цінувалося і всюди розшукувалося. Із зовнішнього боку будівлю представляли три яруси арок. Між арками розташовані півколони, в нижньому ярусі - тосканського, в середньому - іонічного і у верхньому - коринфського стилю. Вцілілі зображення Колізею на стародавніх монетах свідчать, що в прорізах арок середнього і верхнього ярусів стояло по статуї. Над верхнім аркадним ярусом підноситься четвертий вищий поверх, який є суцільною стіною, розчленованою коринфськими пілястрами компартіменти з вікном в середині кожного компартімента. На верхівках великої і малої вісі еліпса знаходилися чотири головні входи у вигляді триаркових брам. Дві з цих брам (на краях малої осі, з боку Еквіллінського і Целієвського пагорбів були призначені для імператора та слугували для урочистих маршів перед початком видовищ, для впускання звірів і для ввезення необхідних машин.

Арена часто обставлялася декораціями. Під нею розташовувалися тунелі, крізь які можна було доставити на арену з допомогою підіймачів декорації, гладіаторів або звірів. Арена могла заливатися водою для проведення "морських" боїв.

Глядачі входили в амфітеатр з-під арок нижнього поверху, помічених цифрами від I (1) до LXXVI (76), і піднімалися до своїх місць по сходах, яких було також 76. Ці місця були розташовані навколо всієї арени у вигляді рядів кам'яних лав, що піднімаються одна над іншою (лат. gradus). Нижній ряд, або подіум (лат. podium), був призначений виключно для імператора, його сімейства, сенаторів і весталок, причому імператор мав особливу лаву, що стояла на вивищеній ділянці (лат. pulvinar). Подіум відділявся від арени парапетом, достатньо високим, аби захистити глядачів від нападу випущених на арену тварин. Далі слідували місця для публіки з трьох ярусів (лат. maeniana), відповідно ярусам фасаду будівлі. В першому ярусі, що містив в собі 20 рядів лав (тепер цілком зруйнованих), сиділи міські можновладці й особи, що належать до стану вершників. Другий ярус, що складався з 16 рядів лав, призначався для звичайних римських громадян. Другий ярус від третього відділяла досить висока стіна. Лави ж третього ярусу були розташовані на крутішій похилій поверхні. Цей конструкторський задум мав на меті дати відвідувачам третього ярусу можливість краще бачити арену і все, що відбувається на ній, попри віддаленість. Глядачі третього ярусу належали до нижчих станів, які складали плебеї та жінки. Раби також допускалися в Колізей як глядачі.

Над найвищим ярусом містився портик, що оперізував весь овал будівлі та примикав однією своєю стороною до його зовнішньої стіни. На його даху, під час видовищ, розташовувалися матроси імператорського флоту, які вишиковувалися для натягування над амфітеатром величезного тенту (лат. velarium) для захисту глядачів від пекучих променів сонця або від негоди. Тент цей прикріплявся за допомогою канатів до щогл, розставлених по верхньому краю стіни. В багатьох місцях зовнішнього карниза ще до цієї пори видно отвори, через які проходили такі щогли, що впиралися своїм нижнім кінцем у висунуті зі стіни камені, тобто кронштейни, що донині уціліли там, де ще зберігся четвертий поверх. Місця для глядачів підпиралися знизу могутньою склепінчастою конструкцією, що містила в собі прохідні коридори (лат. itinera), камери різного призначення і сходів, що вели у верхні яруси.

Два окремих виходи використовувалися гладіаторами. Через один з них під назвою Porta Libitina виносили загиблих, через інший - Porta Sanivivaria - виходили переможці та вцілілі.

Будівництво Колізею розпочато за наказом імператора Веспасіана після його перемог в Юдеї в 72 році н. е. Для будівництва було обрано територію саду й ставка біля Золотого будинку Нерона. В 64 році ця територія була приєднана до приватних володінь імператора після Великої пожежі. Поруч для Нерона звели подовження акведука Аква Клавдія, та встановили статую імператора. За Веспасіана ставок було осушено, будівлі в саду знесено, а сам сад ліквідовано. На його місці викопали фундамент завглибшки 6 м, залитий потім цементом. Іноді припускається, що до будівництва були залучені близько 100 тис. військовополонених з Юдеї, проте не знайдено достовірних свідчень цього. Більшість будівельних матеріалів доставлялися з території Тіволі за 20 км від Риму. Всього знадобилося 100 тис. м ³ травертину. Головним імовірно архітектором був Квінітій Атерій.

На момент смерті Веспасіана в 79 році було завершено три поверхи амфітеатру. Закінчив будівництво в 80 році імператор Тит, син Веспаніана, додавши четвертий поверх. Відкриття Колізею він ознаменував влаштуванням ігор 80-81 року, що тривали сто днів і коштували життя багатьом сотням гладіаторів і 9 тисячам диких звірів. Колізей зображався на монетах сестерціях часів Тита.

Спочатку Колізей називався, за родовим іменем згаданих імператорів, амфітеатром Флавіїв ( лат. Amphitheatrum Flavium), нинішня назва ( лат. Colosseum, Colosaeus, італ. Colosseo) закріпилася за ним згодом, починаючи з VIII століття, і походить або від колосальності його розміру, або від того, що поблизу від нього стояла гігантська статуя, споруджена Нероном на честь самого себе. Довгий час Колізей був для жителів Риму та гостей міста головним місцем розважальних видовищ, таких як бої гладіаторів, цькування диких звірів, морські битви ( навмахії). Проте вже імператор Марк Аврелій вважав криваві бої на арені варварством. Але його син і наступник Коммод особисто брав участь у боях. У 200 році, за Септимія Севера, було припинено жіночі бої в Колізеї.

При імператорові Макріні, в 217 році, цирк сильно постраждав від пожежі, що почалася разом із землетрусом, але був реставрований за наказом Александра Севера. У 248 році імператор Філіпп ще святкував у ньому тисячоліття Рима. До дійства було залучено тисяча гладіаторів і кілька тисяч тварин. Однак, популярність кривавих видовищ у Колізеї поступово падала. В 330 році християнство за сприяння імператора Костянтина Великого стало державною релігією Римської імперії. В 376 році Валентиніан постановив, що християни не повинні ніким примушуватися до гладіаторських боїв.

Гонорій в 405 році заборонив гладіаторські бої як несумісні з духом християнства, та закрив гладіаторську школу з огляду на те, що в 404 році на арені загинув християнський чернець Телемах, який кинувся розбороняти гладіаторів. В 410 році Рим пограбували варвари, а потім Колізей постраждав від землетрусу. Після цього Флавієвий амфітеатр занепав, однак бої з тваринами проводилися в ньому аж до 523 року.

Останні ремонти Колізею за його використання як арени відбувалися в 484/508 роках Децієм Марієм Венанцієм Василієм - уже за часів правління Одоакра, котрий припинив існування Римської імперії. Тоді частину колонади було прибрано, а деякі підземні коридори засипано. За Теодоріха матеріали Колізею почали розбирати на будівництво інших споруд. Мармурове облицювання, туф, травертин і залізо, цегла, - шматками забиралися з Колізею. Руйнуванню амфітеатру посприяв дозвіл Папи Григорія I на перебудову язичницьких храмів у християнські церкви. В 523 році Анцій Максим, сенатор і зять Теодоріха, святкував на арені свій вступ на посаду консула. В той час було прокладено дорогу між Целієвським пагорбом і Колізеєм, а навколишню територію полагоджено.

Поступово коридори під ареною та стоки навколо перестали використовуватися. Під час Готської війни 535-554 років Рим було розграбовано Тотілою. Після того, як він вступив до Риму в 545 році, з Колізею масово вилучалося залізо. Тимчасово Колізей оточувала дерев'яна стіна, а в проходах стояли дерев'яні брами. Приміщення використовувалися для виготовлення вапна та як стайні. Між VI та XIII століттями накопичився шар землі заввишки понад метр, під яким зникли арена й частина сходів. Споруда знову постраждала від землетрусів у 801 та 847 роках. Колізей заріс деревами та, за деякими свідченнями, там навіть поселилися дикі звірі. Занедбанню сприяло значне зменшення населення Риму, що виживало завдяки фермерству.

З XI століття і до 1132 року Колізей слугував фортецею для знатних римських родів, що оскаржували один у одного вплив і владу над співгромадянами, особливо для родин Франджіпані і Аннібальді. Останні, проте, були змушені поступитися Колізеєм імператорові Генріху VII, який подарував його римському сенату і народу. Ще в 1332 році місцева аристократія влаштовувала тут бої биків, проте відтоді почалося систематичне руйнування Колізею.

У 1349 році Колізей постраждав від землетрусу і частина споруди обвалилася. На нього почали дивитися як на джерело будівельного матеріалу, як каменю, так і заліза. В 1381 частину Колізею було подаровано релігійним громадам для відправи Страсної служби з огляду на поширення уявлень, що арена була місцем страти християн. Служби збирали тисячі людей, але в 1539 припинилися через свою дорожнечу, стихійність і протести євреїв.

Папа Римський Павло II брав з нього матеріал для спорудження так званого венеціанського палацу, кардинал П'япіо - палацу канцелярії, Павло III - палаццо Фарнезе. Проте значна частина амфітеатру уціліла, хоча будівля в цілому залишилася спотвореною. В 1485 Леон-Баттіста Альберті видав книгу із замірами Колізею та його описом, виконаним раніше на прохання Миколая V, який мріяв про відбудову Риму в його колишній величі. Сікст V мав намір скористатися підземними приміщеннями для обладнання фабрики. Климент IX планував побудувати на арені церкву, але справа не пішла далі встановлення пам'ятного хреста в 1674.

Після того, як плани низки Римських Пап на використання Колізею не здійснилися, амфітеатр багато років стояв пусткою. Він став лігвом злочинців і сховком для злидарів. У 1700 році Климент XI замурував нижні арки та розмістив у Колізеї фабрику, де із гною виробляли селітру для розташованого неподалік порохового заводу. В 1703 внаслідок землетрусу три арки обвалилися і матеріал було використано для будівництва річкового порту Порто-ді-Ріпетта. Архітектор Карло Фонтана виконав огляд амфітеатру і вивчив його геометричні пропорції. Він розробив план побудови всередині церкви, що так і лишився на папері.

Краще ставлення пап до величного пам'ятника стародавньої архітектури почалося не раніше середини XVIII сторіччя. В 1743 у Колізеї було відбудовано невелику церкву. Першим, хто прийняв амфітеатр під свій захист, був Бенедикт XIV. Він присвятив його в 1749 році як пам'ятне місце Страстям Христовим і християнським мученикам, і заборонив під страхом покарання видобувати там камінь. На арені було встановлено хрест, а навколо позначено Хресну дорогу для обрядової ходи, котра відбувалася щоп'ятниці та щонеділі. Також, Папа відбудував частину арок першого поверху.

Папи, що слідували за Бенедиктом XIV, особливо Пій VII і Лев XII, продовжували піклуватися про збереження уцілілих частин будівлі. Вони підкріпили контрфорсами місця стін, які могли обвалитися, а Пій IX реставрував в ньому деякі з внутрішніх сходів.

Наполеон Бонапарт захопив Рим у 1796. За задумом уповноваженого з питань старожитностей Карло Феа, оприлюдненим у 1804 році, Колізей мав стати частиною археологічного парку в центрі Риму. Він дослідив критично пошкоджені місця, а в 1805 році розпочалися розкопки. Карло Луканджелі виконав дерев'яну масштабну модель-реконструкцію первісного вигляду Колізею, завершену його названим братом Паоло Дальбоно. У 1806 році, після чергового землетрусу, який завдав подальшої шкоди зовнішньому кільцю, проєкт реставрації був остаточно затверджений. Дерев'яна опалубка запобігла обваленню зовнішньої стіни, але виявилося, що зовнішня стіна перебуває у гірших умовах, ніж очікувалося, тому було вирішено побудувати поперечну стіну, щоб зв'язати контрфорс, зовнішню стіну та внутрішню структуру споруди. Також були розкопані ніші навколо подіуму, частини подіуму, вхід у так званий прохід Коммода, частина стічного рову, який оточував амфітеатр, та частина системи каналізації першого поверху. Перший поверх і частину підземних тунелів було також розкопано.

За часів Пія VII було визнано необхідним зміцнити вцілілі частини зовнішнього кільця. Архітектор Рафаель Штерн близько 1820 року побудував для підтримки арок на північному заході, цегляні підпірки. Пізніше, в 1826 році, за Лева XII, архітектор Джузеппе Валадьє збудував похиле продовження зовнішньої стіни, що убезпечувало її від падіння. В 1828 році Антоніо Ніббі вдалося розкопати всі підземні комунікації, а в 1830 році Луїс Джозеф Дак здійснив перше повне обстеження споруди найновішими тогочасними засобами. З 1840-х років з допомогою цегли реставрувалися арки. Потім, у 1852 році, Луїджі Каніна відремонтував друге кільце коридорів та відбудував частину глядацьких сидінь. Упродовж 1846-1853 років були встановлені зв'язки, що скріплюють зовнішнє та внутрішнє кільце стін. У 1870 році Рим став столицею нової італійської держави, роботи з розчищення арени поновилися в 1874 році. Розкопки досягли дна підземель, в ході чого було відшукано уламки та артефакти V і початку VI століть. Попри спротив католицької церкви, Хресну дорогу було усунено. Пізніше виконувалося більше розкопок на північній стороні. Дві навколишні вулиці було переплановано, роботи з прокладення водостоків та газових труб привели до нових відкриттів: вимощеного майдану біля амфітеатру з північної сторони, межових каменів та дороги. В 1895 в амфітеатрі та навколо нього було виявлено 89 поховань IV-VI ст.

Італійська держава здійснила масштабну реставрацію Колізею в 1901-1902 роках, але арена все ще потребувала додаткового розчищення. За фашистського режиму Колізей використовувався для пропаганди, оскільки Муссоліні хотів пов'язати Римську імперію з новою фашистською Італією. В 1933 році Колізей був пристосований для проведення масових зібрань: підлогу частини коридорів заасфальтували, встановили сходи, а частину сидінь неточно реконструювали. В 1930-ті роки пейзаж навколо амфітеатру докорінно змінився: пагорб Велія, що приєднувався до пагорбів Екквілін і Фагутале, був зруйнований, аби прокласти дорогу. Через неї Муссоліні міг би бачити Колізей з балкона Палаццо Венеція. Також, було усунено античний фонтан "Мета суданс", який перекривав прохід під аркою Костянтина, що стоїть неподалік. З іншого боку Колізею було розширено вулицю, а в 1940-х роках побудована підземна залізниця, що пошкодило фундамент споруди.

У 1938-1940 роках розкопки, проведені Луїджі Коццо, розібрав частину нестійкої підземної камінної кладки. В 1939 році було розкопано західну частину підземель. Територію навколо заасфальтували, так що автомобілі змогли їздити навколо, проїжджати всередині коридорів, та під аркою Костянтина. Під час Другої світової війни Колізей став бомбосховищем і складом зброї. З середини XX століття проводилися постійні невеликі ремонти.

У 1978 році відбулася капітальна реставрація деяких арок на північній стороні. Розкопувалися античні стоки навколо та досліджувалися фасади верхнього поверху. Автомобільний рух між Колізеєм та Палатином підпав під заборону. Колізей став найпопулярнішим туристичним місцем у Римі.

У 2000 році Колізей став місцем акцій протесту проти смертної кари. В 2010 році для відвідувачів відкрили підземні тунелі, якими раніше переміщувалися гладіатори та звірі. На території амфітеатру періодично проводяться католицькі дійства.

У 2012 році Колізей було оснащено золотистою підсвіткою з нагоди 10-го Всесвітнього дня міст проти смертної кари, спонсором якого є Спільнота Сант-Еджідіо, релігійна організація, що зосереджується на вирішенні конфліктів та міжконфесійному діалозі. За минулі віки Колізей потемнішав, тож у 2013 році почалося перше в історії повне очищення амфітеатру, призначене повернути його первісний колір. За 2013-2016 роки відновили північний та південний фасади. У 2017 році для екскурсій відкрили два верхніх яруси Колізею.

"Гладіатори", картина Жан-Леона Жерома, 1872 р.

Бої в Колізеї історично пов'язані з етруськими ритуальними поховальними іграми, але виконувалися вже для розваги, та аби продемонстрували багатство й щедрість імператора і дати змогу простим людям побачити свого правителя особисто. Зазвичай імператори були присутні в Колізеї, навіть якщо не полюбляли тамтешні заходи - таким, наприклад, був Марк Аврелій. Тит і Клавдій не цуралися самі звертатися до гладіаторів та глядачів, а імператор Коммод сам виступав на арені як гладіатор.

Одним із пережитків етруської традиції була присутність супровідника, обов'язком якого було добити програного гладіатора ударом у лоб. Цей супровідник носив костюм Харона або Гермеса - міфічних персонажів, які супроводжували померлих у царство Плутона. Витоки кривавих боїв і страт на аренах вбачаються в уявленнях, що духів померлих можна умилостивити пролитою кров'ю. Присутність весталок, верховного понтифіка та божественного імператора також додавали релігійних елементів.

Заходи в Колізеї часто тривали від світанку до ночі, і гладіатори зазвичай запускали дійство процесією колісниць у супроводі труб і навіть гідравлічного органу, а потім спішувалися та об'їжджали арену, вітаючи імператора. Відбувалися заходи в певні дні. Так, за Клавдія вони проводилися до 93 на рік.

Дійства починалися з комедійних або постановочних несмертельних боїв. На них боролися жінки ( гладіатрикс), а також карлики й інваліди, використовуючи дерев'яну зброю. Далі починалися змагання між різними класами гладіаторів, озброєних мечами, тризубцями та іншою холодною зброєю, і між гладіатрикс-лучницями. Слідом відбувалося полювання на тварин гладіаторами-бестіаріями. Тварин найчастіше вбивали на відстані за допомогою списів і стріл. На арену випускалися леви, тигри, ведмеді, слони, леопарди, бегемоти та бики, але траплялись і заходи з беззахисними тваринами, такими як олені, страуси, жирафи та навіть кити. За один день могли гинути сотні або й тисячі тварин.

За часів Доміціана в Колізеї також ставилися драми, де акторами бували засуджені до страти. Так, актора в ролі Геракла могли живцем спалили на похоронному вогнищі, а виконавця ролі розбійника Лавреола - розіп'ясти. Колізей також був місцем для публічних страт під час обіднього затишшя, зокрема вбивства християн. Публічні страти слугували, крім розваги глядачів, демонстрацією римського правосуддя та мали на меті також залякати рабів, які могли повстати.

За деякими підрахунками, за всю майже 400-річну історію боїв на арені Колізею загинуло приблизно 400 тисяч людей.

Колизей = M. Beard, K. Hopkins "The colosseum". - Москва : Эксмо, 2007. - ISBN 978-5-699-23900-9.

Туристична інформація про Колізей у Римі [Архівовано 23 грудня 2021 у Wayback Machine.] (укр)

Heinz Jürgen Beste: Neue Forschungsergebnisse zu einem Aufzugsystem im Untergeschoß des Kolosseums. In: Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts. Römische Abteilung. Nr. 106, 1999, ISSN 0342-1287, S. 249-276.

Filippo Coarelli: Rom. Ein archäologischer Führer. Verlag von Zabern, Mainz 2000, ISBN 3-8053-2685-8, S. 185-194.

Peter Connolly, Hazel Dodge: Die antike Stadt. Könemann, Köln 1998, ISBN 3-8290-1104-0.

Peter Connolly: Colosseum. Arena der Gladiatoren. Stuttgart 2005, ISBN 3-15-010551-X.

Heinz-Joachim Fischer: Rom. Zweieinhalb Jahrtausende Geschichte, Kunst und Kultur der Ewigen Stadt. DuMont Buchverlag, Köln 2001, ISBN 3-7701-5607-2, S. 187-189.

Anton Henze: Kunstführer Rom. Reclam, Stuttgart 1994, ISBN 3-15-010402-5, S. 115-118

Keith Hopkins/Mary Beard (Althistorikerin): Das Kolosseum, Reclam Universalbibliothek, Stuttgart 2010 ISBN 978-3-15-018611-4

Brigitte Hinzen-Bohlen: Rom. Könemann, Köln 2000, ISBN 3-8290-3106-8.

Giuseppe Lugli: Das Flavische Amphitheater. Bardi, Roma 1971.

Fik Meijer: Gladiatoren. Das Spiel auf Leben und Tod. Artemis & Winkler, Düsseldorf 2004, ISBN 3-7608-2303-3.

Sofia Pescarin: Rom. Antike Bauwerke der Ewigen Stadt. K. Müller, Köln 2004, ISBN 3-89893-562-0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Колізей - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Колізе́й ( лат. Colosseum; італ. Colosseo) або амфітеа́тр Фла́віїв ( лат. Amphitheatrum Flavium; італ. Anfiteatro Flavio) - амфітеатр, пам'ятка давньоримської архітектури, одна з найграндіозніших та найвідоміших споруд античного світу. Будівництво амфітеатру було розпочато за наказом імператора Веспасіана у 72 році н. е. і завершено у 80 році н. е.

# data[].attributes.body
Регіон : Південна Америка

Місцезнаходження : Куско, Перу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ма́чу-Пі́кчу ( кеч. Machu Pikchu - "стара вершина") - доколумбове місто інків, розташоване в Андах на висоті 2400 метрів на вершині гірського хребта над долиною річки Урубамби в Перу, за 80 км на північний захід від міста Куско.

Мачу Пікчу також називають "місто в небесах", "місто серед хмар", "втраченим містом інків", є символом Імперії інків.

Вважається, що місто було створене як священний гірський притулок великим правителем інків Пачакутеком за сторіччя до завоювання його імперії, тобто приблизно в 1440 році, і функціонувало до 1532 року, коли іспанці вдерлися на територію імперії, після чого місто було залишене його мешканцями. Іспанські конкістадори так і не дісталися до Мачу-Пікчу. Це місто не було зруйноване. Більш ніж на 400 років місто було забуте і перебувало в запустінні, але вже у 1911 році знову отримало всесвітню відомість.

Його виявив американський дослідник з Єльського університету, професор Хайрам Бінґем 24 липня 1911 року. Коли він добрався сюди у супроводі виділеного урядом загону охорони й місцевого хлопчика-провідника, він виявив селян, що жили там. Як вони розповіли йому, вони жили там "вільними, без небажаних візитерів, чиновників, що вербують в армію „добровольців", або збирачів податків".

Місто було в запустінні. Крім того, тут раніше вже побували любителі визначних пам'яток, що залишили свої накреслені вугіллям імена на гранітних стінах. І сам Хайрам Бінґем в ході трьох своїх експедицій вивіз до США близько 5 тис. артефактів.

Відтоді Мачу-Пікчу став важливою туристичною пам'яткою. Територія навколо міста в 1981 році була проголошена історичним заповідником, який в 1983 році був внесений до списку об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО. У 2007 році Мачу-Пікчу вшанований званням Нового чуда світу.

Мачу-Пікчу - типове місто інків[джерело? ], містить центральну площу, королівський палац, храм сонця, які побудовані з багатокутних кам'яних блоків. Місто має дуже чітку структуру. На південному сході розташовано комплекс палацових споруд. Камені, з яких вони складені, оброблені та припасовані надзвичайно ретельно, між ними неможливо навіть просунути лезо безпечної бритви.

Через свої незначні розміри Мачу-Пікчу не може претендувати на роль великого міста - тут не більше 200 споруд. В основному це храми, резиденції, склади, будинки та інші приміщення для суспільних потреб. Переважно вони складені з добре обробленого каменя, плит, що щільно прилягають одне до одного. Вважають, що в ньому і навколо нього проживало до 1200 осіб, які поклонялися там богові Сонця Інті та обробляли сільськогосподарські культури на терасах. Проте немає ні писемних джерел, ні зображень, які дозволяють припустити його призначення.

У західній частині підноситься головний храм з вівтарем для жертвопринесень. Напроти нього житловий квартал, щільно забудований двоповерховими будиночками. Між ними, як в лабіринті, в'ються вузькі вулиці і сходи, що часто приводять у глухий кут або на терасу, що нависає над прірвою.

Американські дослідники Річард Бюргер і Люсі Салазар з Єльського університету, спираючись на матеріали іспанської хроніки XVI століття, висунули припущення, що це була зимова резиденція Пачакутека. У літній період, під час сезону дощів, у місті, ймовірно, залишалося не більше 200 осіб. Пізніше, після краху імперії інків, місто втратило своє значення і жителі покинули його.

У південно-східному краю Мачу-Пікчу інкські каменярі звели дві значні конструкції, які Бінґем вважав за роботу "майстрів-художників", - напівкруглу башту і будову, що примикає до неї.

Схожість цієї башти із закругленою секцією храму Сонця в Куско змусила його дати своїй знахідці таку ж назву. Через те, що сама башта і прилеглі до неї будови дуже схожі на середньовічну фортецю, перуанці пізніше назвали весь цей комплекс Ель-Торреон ("бастіон"), але імовірно, головне його призначення було чисто релігійним. Башта була зведена навколо незачепленого шматка природної скелі, який було обтесано і перетворено на вівтар. Під баштою знаходиться грот. Бінґем припускав, що в ньому знаходились мумії правителів інків, але учені вважають, що він, швидше служив приміщенням для якихось ритуальних дій. Після розкопок і упорядкування його цей комплекс показує нам всю свою красу і точність архітектури, якою він відрізнявся ще чотири сторіччя тому. Сходи перед Будинком принцеси ведуть до башти, звідки трапецієвидне вікно дозволяє оглянути мальовничу долину, яка розкинулася внизу. Це вікно, ймовірно, використовувалося жерцями для спостереження за переміщенням сонця під час зимового сонцестояння.

Священна площа була, як вважають, релігійним центром Мачу-Пікчу. На північному кінці розчищеного майданчика стояла тристінна будівля з білого граніту, "з блоків циклопічних розмірів, вищих за людський зріст.

До західної стіни храму примикає невелике закрите приміщення, назване "Прикрашеною кімнатою", є яскравим свідоцтвом прекрасної майстерності інкських каменярів: два величезні блоки її фундаменту з вирізаними 32 кутами у трьох вимірах, щільно прилягають до сусідніх брил. Можливо, найпривабливішим із усіх споруд у Мачу Пікчу є розташований у східній частині площі "Храм трьох вікон". Ці три вікна, що мають форму трапеції і виходять на схід, мають з боків "сліпі вікна" таких же розмірів, які могли служити нішами. Якщо вірити місцевій історичній хроніці, перший правитель інків наказав побудувати храм на тому місці, де він народився, у Тамбо-Токо, причому в ньому мали бути три вікна, що символізували б собою печери, "будинок його предків по батьківській лінії, від яких він веде своє походження". Бінґем вважав, що тут якраз і знаходиться це місце. На жаль, таке принадне припущення суперечило достовірним свідоцтвам про те, що архітектурний стиль Мачу Пікчу відноситься до пізнього інкського періоду.

Від Священної площі по гранітному схилу з терасами, по довгих сходах ледь можна дістатися до вершини скелі, там лежить великий, вирубаний багатокутний камінь "інтіуатана", або "місце, де прив'язано сонце" (у художньому перекладі "інті" означає "сонце"; "уата" - "прив'язувати"). Бінґем вважав, що тут інки символічно "прив'язували" сонце, щоб воно не тікало від них під час зимового сонцестояння. "Ті жерці, - писав він, - які могли двадцять першого або двадцять другого червня зупинити рух сонця і „прив'язати" його до кам'яного стовпа в одному з храмів, користувалися у інків особливою повагою і шануванням".

Цей елегантний, вирубаний в скелі камінь міг бути і сонячною обсерваторією, де жерці визначали найкращий час для початку сівби або збору урожаю, стежачи за зникненням тіней від сонця під час осіннього і весняного рівнодення. В таких випадках жерці засипали камінь оберемками квітів і трав, зокрема, у час "інті раймі" - в червні і грудні влаштовувалися прекрасні свята Сонця. Жителі Мачу-Пікчу, мабуть, збиралися біля "інтіуатани", де протягом декількох днів проводили релігійні обряди із статуями божеств, співали пісні і молилися.

Дорога з Мачу-Пікчу до Куско - прекрасний зразок мистецтва інкських будівельників. Навіть у сезон дощів вона перебувала у чудовому стані. Вся імперія була охоплена широкою мережею комунікацій, протяжністю приблизно 40000 км. Дороги в державі інків мали перш за все стратегічне значення - по них повинно було проходити військо. Крім того, вони сприяли культурному обміну між усіма областями держави. Завдяки дорогам люди вчилися один у одного майстерності кераміки, ткацтва, обробки металів, архітектури і будівництва.

Інки не знали колеса, і гірські дороги найчастіше були ступінчастими. Ті, що проходили по океанському узбережжю, спеціально обгороджувалися з двох сторін глинобитними стінами, які захищали від сонця, вітру і піщаних зсувів. Якщо на шляху зустрічалася болотиста низина, робили насип. Через річки будували кам'яні і перекидали підвісні канатні мости, які у інків вважалися за священні об'єкти, - того, хто пошкодить міст, чекала смерть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мачу-Пікчу - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ма́чу-Пі́кчу ( кеч. Machu Pikchu - "стара вершина") - доколумбове місто інків, розташоване в Андах на висоті 2400 метрів на вершині гірського хребта над долиною річки Урубамби в Перу, за 80 км на північний захід від міста Куско. Мачу Пікчу також називають "місто в небесах", "місто серед хмар", "втраченим містом інків", є символом Імперії інків.

# data[].attributes.headline
Христос Спаситель

# data[].attributes.subject
Христос Спаситель

# data[].attributes.body
Регіон : Південна Америка

Місцезнаходження : Ріо-де-Жанейро, Бразилія

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Христос Спаситель

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Христос-Спаситель" ( порт. Cristo Redentor) - статуя Ісуса Христа в Ріо-де-Жанейро, Бразилія. Статуя має розмір 39,6 м заввишки (розмах рук 28 метрів), важить 1145 тонн, і знаходиться на вершині 710-метрової гори Корковаду в національному парку ліс Тіжука, в межах міста. Збудована як символ християнства, статуя стала символом Ріо-де-Жанейро і Бразилії.

Ідея встановлення великої статуї на горі Корковаду була вперше висловлена в середині 1850-х років, коли католицький священик Педру Марія Босс попросив у принцеси Ізабели фінансування, щоб побудувати статую великого ченця. Принцеса Ізабелла не була в захваті від цієї ідеї, яка була загалом забута в 1889 році, коли Бразилія стала республікою та за новою конституцією церква була відділена від держави.

Вдруге проєкт великої статуї на горі був запропонований в 1921 році, вважається що його висловив єпископ Ріо-де-Жанейро. Єпархія організувала подію під назвою Semana do Monumento ("Тиждень Пам'ятника"), щоб зібрати пожертвування. Проєкти "статуї Христа", що розглядалися, включали великий християнський хрест, статую Ісуса з глобусом в руці, і п'єдестал, що символізував би світ. В результаті була вибрана статуя Христа-спасителя із розкритими руками.

Проєкт статуї був складений бразильським інженером Ейтором да Сілва Кошта, її спорудження було проведено під керівництвом Поля Ландовського, французького скульптора польського походження. Група інженерів і техніків розглянула пропозицію Ландовського і прийняла рішення побудувати структуру з залізобетону (інженерний проєкт був створений Альбертом Какоутом) замість запропонованої спочатку сталі, як матеріалу, що більше відповідає структурі хрестоподібної статуї. Зовнішня поверхня була облицьована стеатитом, вибраним за його стійкість і легкість обробки. Камінь був завезений з Лімгамна ( Мальмьо, Швеція). Спорудження монументу зайняло п'ять років - з 1926 по 1931 року - і 12 жовтня 1931 року статую було відкрито. Вартість пам'ятника склала 250 тисяч доларів США.

У жовтні 2006 року, на 75-річчя спорудження статуї, архієпископ Ріо-де-Жанейро Кардинал Еусебіу Оскар Шайд освятив каплицю (названу на честь святого патрона Бразилії - Апаресидської Богородиці) під статуєю, що дозволило католикам проводити тут хрещення та весілля.

7 червня 2007 року Христа-Спасителя було включено до списку Семи нових чудес світу в списку, складеному швейцарською компанією The New Open World Corporation.

17 квітня 2010 року статуя вперше постраждала від вандалів: невідомі чорною фарбою зробили надписи на обличчі та руках статуї. Пошкодження було швидко усунено.

# data[].attributes.attachment_link.title
Христос-Спаситель (статуя) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Христос-Спаситель" ( порт. Cristo Redentor) - статуя Ісуса Христа в Ріо-де-Жанейро, Бразилія. Статуя має розмір 39,6 м заввишки (розмах рук 28 метрів), важить 1145 тонн, і знаходиться на вершині 710-метрової гори Корковаду в національному парку ліс Тіжука, в межах міста. Збудована як символ християнства, статуя стала символом Ріо-де-Жанейро і Бразилії.

# data[].attributes.body
Регіон : Північна Америка

Місцезнаходження : Юкатан, Мексика

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Найвідоміша археологічна пам'ятка Мексики стародавнє місто майя та тольтеків Чичен-Іца - розташовується в центрі півострова Юкатан.

Своєю появою місто багато в чому завдячує глибоким природним колодязям сінотам. У цьому напівпустельному регіоні колодязі були безцінними джерелами питної води і дозволяли місцевому населенню засновувати поблизу них міста. Це священне місто, назва якого означає "устя колодязя іців" ("чи" мовою майя означає "устя", "чен" - "колодязь", а "іца" - ім'я племені або соціальної групи майя, яке, за переказами, першим з'явилося на цій землі), було засновано майя близько V ст. н.е. і процвітав аж до X ст., коли несподівано занепав.

На початку ХІ ст. місто було зайняте тольтеками, що прийшли на півострів Юкатан з Центральної Мексики, і Чичен-Іца дали друге життя. Найвідомішим правителем тольтеків був обожнований згодом Кецалькоатль, якого майя називали Кукулькан. Нові господарі міста продовжили вдосконалювати його і звели тут низку чудових будівель. Тольтеки продовжували жити в Чичен-Іці аж до XV ст., коли з нез'ясованих досі причин місто було повністю покинуте. Ця археологічна пам'ятка, що займає територію в 300 га, була з давніх-давен добре знайома іспанцям, чим і пояснюються іспанські назви численних пам'яток.

Місто можна умовно розділити на дві частини: південну, звану Старий Чичен і типовий приклад мистецтва майя та його архітектури пізнього класичного періоду, і північну - Новий Чичен, у якій відчувається передусім вплив культури тольтеков. Серед головних визначних пам'яток давньої частини Чичен-Іца - Монастир, або Палац Монашек, як назвали його іспанські конкістадори, яким він здався дуже схожим на європейські монастирі.

Неподалік можна побачити Могилу Верховного жерця - невелику піраміду, на верхньому майданчику якої розташовано сім надгробків. Найзнаменитіший пам'ятник старого міста - Караколь (El Caracol, у перекладі з іспанської - "раковина равлика"): це астрономічна обсерваторія циліндричної форми, розташована на прямокутній платформі, у верхньому її приміщенні можна побачити сім вузьких вікон, які, ймовірно, використовувалися для визначення днів рівнодення та сонцестояння.

Піраміда Кукулькана. Чичен-Іца

Основна пам'ятка нової частини міста - піраміда Кукулькана. Іспанці назвали її Ель Кастільо ("замок") через величезні розміри. Піраміда складається із 9 платформ. Вона оточена чотирма сходами, зверненими на чотири сторони світу. В основі північних сходів можна побачити величезні зміїні голови, які є символами Кукулькана, фасад храму також прикрашений двома колонами у вигляді змій. Кожна драбина має 91 сходинку, що в сумі становить 364 дні Сонячного року майя. Піраміда розташована таким чином, що в дні літнього і зимового сонцестояння сонячні промені проектують тіні платформ на край головних сходів у вигляді трикутників світла, що чергуються, створюючи враження гримучої змії, що спускається з піраміди, яка втілює Кукулькана.

Туристична компанія RomanTravel пропонує найкращий відпочинок в Мексиці, у нас ви можете купити тур в Мексику з Одеси. На особливу увагу заслуговують Храм Ягуарів і Храм Воїнів. Навпроти головного входу останнього знаходиться скульптура Чак-Мооля, що тримає в руках чашу, куди складали дари богам. Фасад прикрашений масками цього бога дощу та головами змій, з пащі яких виглядають людські обличчя, які уособлюють Кецалькоатля. У Чичен-Іца також розташовується найбільший у всій Центральній Америці майданчик для гри в м'яч, оточений двома довгими бічними стінами, прикрашеними барельєфами із зображеннями моментів гри. Гра мала для майя ритуальне значення.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дива світу. Місто Чичен-Іца в Мексиці | RomanTravel®️

# data[].attributes.attachment_link.description
Найвідоміша археологічна пам'ятка Мексики - стародавнє місто майя і тольтеків Чичен-Іца - розташовується в центрі півострова Юкатан, за дві години їзди від курортного міста Канкун, розташованого на березі Карибського моря.

# data[].attributes.headline
Афінський акрополь

# data[].attributes.subject
Афінський акрополь

# data[].attributes.body
Регіон : Європа

Місцезнаходження : Афіни, Греція

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Афінський акрополь

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Афі́нський (Ате́нський) акро́поль - найвідоміший акрополь у світі, розташований у столиці Греції місті Афіни на пагорбі Акрополіс заввишки 156 м над рівнем моря. Афінський акрополь був офіційно проголошений провідною пам'яткою загальноєвропейської культурної спадщини 26 березня 2007 року. 20 червня 2009 року був офіційно відкритий Новий музей акрополя.

Перше поселення тут виникло ще в епоху неоліту, вік його встановлено за знайденими керамічними уламками - приблизно 6 тисячоліття до н. е. У золоту добу на вершині пагорбу стояв мікенський мегарон. У 13 столітті до н. е. на цьому ж місці також був зведений палац, а сам пагорб був укріплений стіною циклопічної кладки завширшки до 5 м, заввишки до 10 та загальною протяжністю 760 м. Грандіозність та надзвичайна надійність стіни, побудованої без використання будь-якого будівельного зв'язуючого розчину, пізніше приписуватиметься міфічним циклопам. В "Одіссеї" Гомер згадує Афінський акрополь як "чудово укріплений будинок Ерехтея" (Одіссея 7.81). Комплекс акрополя ще у мікенську добу передбачав спорудження глибокого колодязя, який би забезпечував містян водою, це набувало надзвичайного значення в період облоги міста.

Навіть у прадавні часи Акрополь вже був осередком політичного та військового життя, а також місцем постійного перебування правителя. Наприкінці 2 тисячоліття до н. е. Акрополь набуває суто культового значення. Богиня Афіна, з одного боку, була покровителькою сил землі, родючості, народжуваності (Поліада), з іншого - вона войовнича захисниця міста і Діва (Паллада). Приблизно у 10-8 ст. до н. е. її культ відправляли у невеликому храмі на тій ділянці, де пізніше був побудований храм Ерехтейон. Згідно з давньогрецькими міфами, її дерев'яну статую скинув на землю Зевс, і вона впала на Акрополь. Мало що відомо про архітектурний ансамбль Афінського акрополя до початку періоду архаїки.

Парфенон

У 7-6 століттях до н. е. акрополь був захоплений Кілоном, за порадою дельфійського оракула, та двічі Пісістратом. Вже в середині 7 століття до н. е. на Акрополі з'явився перший храм, присвячений Афіні, що замінив невеличке давнє капище, в якому також зберігалася міська скарбниця. Ця споруда також знана як храм "Синіх борід", через те що на його фронтоні були зображені фігури напівлюдей-напівзмій із бородами, пофарбованими у темно-синій колір. На початку 6 століття до н. е. храм перебудовується: збільшуються розміри, виникає другий фронтон і навіть колонада. Близько 525 до н. е. храм був збудований наново, набувши мармурового фронтону, метоп та інших деталей оздоблення. Цей храм знаний як Архаїчний наос. Приблизно тоді ж на Акрополі з'являються перші мармурові статуї, серед них і Мосхофор близько 570 до н. е. Здебільшого ж статуї були зображеннями дівчат.

Після перемоги у Марафонській битві в 490 до н. е. було вирішено створити на Акрополі поруч з давнім храмом Поліади новий храм, присвячений Афіні Палладі. Пізніше його назвуть Старим Парфеноном. Цей храм був вужчим, ніж Парфенон, мав всього 6 колон. Задля його спорудження південна частина Акрополя була розчищена від залишків попередніх будівель, з району сучасного Пірею завезено близько 8 тисяч тонн вапняку. Фундамент подекуди сягав 11 м. Однак споруда так і не були завершена, 480 до н. е. перси захопили Афіни, розграбували та повністю зруйнували місто, включаючи усі святині Акрополя.

478 до н. е. афіняни повернулись у своє місто і для Акрополя розпочався етап відродження з руїни. Зведено південну стіну Акрополя, частково відновлено храм Поліади, весь акрополь розчищено. Уламки статуй, предметів культу були урочисто поховані у великій спеціально викопаній ямі тут же на акрополі. Це поховання "перського сміття" стало найзначнішим та найбагатшим ґрунтом для розкопок Афінського акрополя, що тривають і донині.

Більшість значних споруд Акрополя були побудовані під керівництвом Перикла впродовж періоду Золотого століття Афін (460-430 до н. е.). Проголосивши об'єднання всього грецького світу під верховенством Великих Афін, Перикл 450 до н. е. розпочинає роботи зі створення ансамблю Афінського акрополя за єдиним планом:

Планування та побудова Акрополя виконувалася під керівництвом Фідія. За реконструкцію існуючих споруд та їх перебудову були відповідальними два великих афінських архітектори Іктін та Каллікрат. У 5 столітті до н. е. Акрополь набув свого остаточного вигляду. Після перемоги у битві при Евримедонті 468 до н. е. афінські архонти Кімон та Фемістокл наказують реконструювати південну та північну стіни, а Перикл доручив будівництво Парфенону Іктіну та Фідію.

У 437 до н. е. афінський архітектор Мнесікл розпочав будівництво Пропілей - монументальних воріт з колонами, для побудови яких використовувався пентелійський мармур. Ця колонада була майже завершена 432 до н. е., мала два крила. Північне крило Пропілей займала картинна галерея - Пінакотека. Майже одночасно на південь від Пропілей розпочалось будівництво невеличкого храму Ніки Аптерос в іонічному ордері. Після перерви, викликаною Пелопонесською війною, храм був завершений під час Нікейського миру між 421 до н. е. та 415 р. до н. е. Розпочинається будівництво Ерехтейону, який поєднав культи Афіни Поліади, Посейдона, Ерехтея, Кекропа, Герси, Пандроси та Аглаври. Тоді ж було зведено і портик Каріатид.

Створюється колосальна бронзова статуя Афіни Промахос (Войовничої) (465-455 до н. е.) роботи славетного давньогрецького скульптора Фідія, встановлена на постаменті висотою півтора метри (загальна висота статуї становила 9 м) в центрі Акрополя. Афіна зображена в розкішному шоломі, зі списом та щитом, на якому була змальована сцена боротьба Кентавра із лапітами. Її було видно здалеку з моря, сонце виблискувало на золотих частинах - вістрі списа та шоломі. Скульптура Афіни Промахос вражала навіть сучасників своїми грандіозними розмірами.

На початку 4 століття до н. е. цар Пергама Евмен II встановлює квадригу на високому постаменті (відомий як Постамент Агріппи) поруч із Пінакотекою. У римський період на Афінському акрополі на схід від Парфенона був побудований невеликий круглий моноптерний (без вівтарної частини) храм на честь обожнюваної Роми (Риму) та першого римського імператора Октавіана Августа ( 63 до н. е. - 14 н. е.).

Після тисячі років своєї історії 465 р. статуя була вивезена у Константинополь як трофей. 1203 р. вона була знищена натовпом марновірних християн під час Четвертого хрестового походу. Деякі інші споруди Афінського акрополя спіткала така ж доля: вони були назавжди зруйновані. Серед них Халькотека, храм Пандроси, капище Пандіона, храм богині Артеміди Бравронейон.

За візантійської доби стають християнськими храмами Ерехтейон та Парфенон, останній мав назву Церкви Святої Софії. 1205 року Афінами заволоділи франки ( хрестоносці), і герцоги Делароші ( фр. De La Roche) і влаштували у Пропілеях та у Пінакотеці свою резиденцію. Парфенон в цей час стає кафедральним собором - Нотр-Дам де Афіни.

1456 Афіни завойовує Османська імперія, армією на чолі із Омаром Тураханом, одним з найталановитіших полководців Мехмеда Завойовника. Парфенон перетворюється на мечеть, Ерехтейон - на гарем турецького коменданта. У 1687 р. венеційська армія взяла в облогу Акрополь, постійно обстрілюючи його. Один зі снарядів потрапив просто в Парфенон, який на той час використовувався як пороховий склад. Це привело до колосального вибуху, храм був зруйнованим. У тому ж році храм Ніки Аптерос був розібраний турками на складові мармурові блоки, які використовувалися ними для зміцнення бастіону. Частину Пропілеїв також знищено вибухом.

1801 р. британський посол у Константинополі лорд Томас Брюс Ельджин (1811-1863), отримав дозвіл султана зробити креслення та створити копії стародавностей Афінського акрополя. Натомість відбулось масштабне вивезення мистецької спадщини Стародавньої Греції. Тепер ці твори зберігаються в Британському музеї. В результаті військових дій Грецької національно-визвольної війни проти турецьких завойовників, що почалася в Греції 1821 р., деякі будівлі Акрополя значно постраждали (частина Ерехтейона була зруйнована). Після здобуття Грецією незалежності і проголошення Афін столицею, Акрополь передається під опіку держави. Знищуються мінарет над Парфеноном, турецькі зміцнення Пропілей, відновлюється храм Ніки Аптерос (1834-1838), проводяться розкопки, в результаті яких знайдено велику кількість творів архаїчних архітектури та скульптури, вони експонувались в Музеї Акрополя. З 1898 до другої світової війни проводились масштабні реставраційні роботи. Нині всі вцілілі стародавності Афінського акрополя представлені у Новому музеї Акрополя.

Від 1987 року Афінський акрополь визнаний об'єктом Світової спадщини ЮНЕСКО, сама ж організація ЮНЕСКО використовує стилізоване зображення Парфенона у своєму логотипі. Уряд Греції з 1983 року веде поки що безуспішні переговори з Британським музеєм щодо повернення скульптур.

Під час страйків і загальнонаціональних акцій протесту 2010 року всередині жовтня майже на 2 дні Афінський акрополь був заблокований близько 300 працівниками міністерства культури Греції, і таким чином "визволяти" пам'ятку довелося грецькій поліції, внаслідок чого відбулася жорстка сутичка, в тому числі із застосуванням сльозогінного газу.

План Афінського акрополя

1. Парфенон

2. Гекатомпедон

3. Ерехтейон

4. Статуя Афіни Промахос

5. Пропілеї

6. Храм Ніки Аптерос

7. Елевсініон

8. Святилище Артеміди Бравронської або Бравронейон

9. Халкотека

10. Пандросейон

11. Аррефоріон

12. Вівтар Афіни

13. Святилище Зевса Поліада

14. Святилище Пандіона

15. Одеон Ірода Аттичного

16. Стоа Евмена

17. Святилище Асклепія обо Асклепіон

18. Театр Діоніса

19. Одеон Перикла

20. Теменос Діоніса

21. Аглаурейон

# data[].attributes.attachment_link.title
Афінський акрополь - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Афі́нський (Ате́нський) акро́поль - найвідоміший акрополь у світі, розташований у столиці Греції місті Афіни на пагорбі Акрополіс заввишки 156 м над рівнем моря. Афінський акрополь був офіційно проголошений провідною пам'яткою загальноєвропейської культурної спадщини 26 березня 2007 року. 20 червня 2009 року був офіційно відкритий Новий музей акрополя.

# data[].attributes.body
Регіон: Тихий океан

Місцезнаходження : Острів Пасхи, Чилі

# data[].attributes.attachment_link.title
Гігантські кам'яні ідоли острова Пасхи. Учені розкрили таємницю загадкових людиноподібних скульптур

# data[].attributes.attachment_link.description
На острові Пасхи наявні 887 людських фігурок, відомих як моаї. Деякі з них мають своєрідні "шапки" з червоного каменю.