# data[].attributes.body
La sociolingüística estudia el llenguatge en el context social, connectant fenòmens lingüístics amb factors socials tant individuals com col·lectius. Tot i que alguns pensen que la seva separació de la lingüística és innecessària, ja que el llenguatge sempre està relacionat amb la societat, la sociolingüística s'enfoca com l'ús del llenguatge és afectat per variables socials.

# data[].attributes.body
El bilingüisme és l'habilitat de fer servir dues llengües diferents de manera oral i escrita sense que una sigui més dominant que l'altra. Tenir un nivell B1-B2 en dues llengües no vol dir que s'és bilingüe. Una persona veritablement bilingüe pot parlar i entendre ambdues llengües de manera fluida com un nadiu.

Tanmateix, és difícil aconseguir un bilingüisme perfecte perquè generalment una llengua es fa servir més que l'altra, influenciada per l'entorn, la família i els amics. Per tant, és habitual que els estudiants d'idiomes no arribin a ser completament bilingües.

Bilingüisme social: Aquella capacitat que adquireix una persona per comunicar-se de manera independent i alterna en dues llengües. També es refereix a l'existència de dues llengües en un mateix territori.

Bilingüisme individual: És la mateixa persona qui té la capacitat de dominar ambdues llengües i qui decideix quan utilitzar una o altra de manera indistinta.

Exemple: Una persona que parla castellà i Itàlia pot usar un idioma en el seu treball i altre en casa.

# data[].attributes.body
Un conflicte lingüístic passa quan dues llengües competeixen entre si, afectant-ne l'ús d'una. Aquest conflicte és dinàmic i pot conduir a la desaparició d'una llengua pròpia o a la normalització.

Exemple: Catalunya és una regió d'Espanya amb una llengua pròpia, el català, que ha estat històricament suprimida pel castellà.

# data[].attributes.body
Llengües amb un nombre de parlants reduït i que, a més, no gaudeix d’un ús normal per tots els àmbits socials dins del seu territori.

Exemple: llengua catalana (10 milions de parlants), afectada per la pressió política i social de les llengües castellana i francesa.

# data[].attributes.body
La normalització lingüística fa referència al procés mitjançant el qual una llengua, normalment una llengua minoritzada o en perill de desaparèixer, guanya terreny i es consolidarà com a llengua de ple dret en tots els àmbits socials i institucionals. En aquest procés, es creen normatives i recursos per afavorir l'ús d'aquesta llengua en l'educació, la cultura, els mitjans de comunicació, etc.

Exemple: Iniciatives per promoure l'ús del català en la vida quotidiana, com ara campanyes publicitàries, esdeveniments culturals o activitats comunitàries.

# data[].attributes.body
La substitució lingüística és un procés sociolingüístic en què una comunitat abandona la seva llengua per integrar-se en una altra. Actualment, hi ha al voltant de 7.000 llengües al món, però moltes desapareixen quan deixen de ser utilitzades pels seus parlants. Als Països Catalans, des del segle XVI, s'han produït processos de substitució a favor del castellà i del francès, tot i que s'han intentat contrarestar mitjançant la normalització lingüística. El procés oposat a la substitució és la normalització lingüística.

Exemple: Les llengües indígenes d'Amèrica són reemplaçades per llengües dominants com l'espanyol o l'anglès, i en causen la pèrdua generacional.

# data[].attributes.body
La diglòssia és una situació en què dues varietats d'una llengua o dues llengües diferents coexisteixen en una mateixa comunitat, però amb funcions ben diferenciades. Una varietat, normalment considerada de prestigi, s'utilitza en situacions formals i l'altra en contextos informals.

Exemple: El català és la llengua oficial i s'utilitza en contextos formals com l'educació, l'administració pública, els mitjans de comunicació i la literatura. En aquests àmbits, el català és la llengua preferida i es promou la seva utilització.

# data[].attributes.headline
Marc legal: Constitució Espanyola de 1978 (Article 3, 1-3) i Estatut d'Autonomia de les Illes Balears (2007) (Article 4, 1-3)

# data[].attributes.subject
Marc legal: Constitució Espanyola de 1978 (Article 3, 1-3) i Estatut d'Autonomia de les Illes Balears (2007) (Article 4, 1-3)

# data[].attributes.body
L'Article 3 de la Constitució espanyola de 1978 estableix que el castellà és la llengua oficial de l'Estat, mentre que les llengües cooficials poden ser reconegudes en les respectives comunitats autònomes. En el cas de les Illes Balears, l'Article 4 de l'Estatut d'Autonomia de 2007 reconeix el català com a llengua oficial juntament amb el castellà, promovent la seva protecció i ús.

Exemple:  Les escoles poden oferir ensenyament en català, reflectint la cooficialitat i promovent la llengua pròpia entre els estudiants.