# data[].attributes.attachment_link.description
Preludio dalla suite n. 1 per violoncello, di Johann Sebastian Bach, eseguito da Luca Panetti al salterio cromatico, strumento con 54 corde metalliche ed estensione C1-F5. Per maggiori informazioni: www.lucapanetti.com

# data[].attributes.body
El saltiri és un instrument musical cordòfon de la família de les cítares, sense trasts. Consisteix en una peça de fusta o, més sovint, una caixa de fusta amb forats de ressonància, i sense coll; pot ser rectangular, triangular o de forma trapezoïdal; en alguns exemplars,alguns costats d’aquesta forma són corbats. L'instrument pot ser d'ordres simples o múltiples. Les cordes estan tensades i formant un pla paral·lel al de la superfície de la caixa de ressonància, passant per sobre d'un o més ponts i lligades d'alguna manera a ambdós extrems de la caixa de ressonància.

Normalment les cordes són pinçades, ja sigui amb els dits o amb un plectre. També hi ha saltiris percudits amb martellets; llur denominació genèrica més habitual és la de dulcimer.

En tractar-se d’una tipologia d'instruments que forma part del folklore de cultures molt diverses, cada tipologia d'instruments sovint té el seu nom específics, a vegades lligats amb altres instruments semblants i culturalment propers (com per exemple santur i santouri). L'abast del terme en català és controvertit, especialment per si inclou sols els instruments polsats o també els percudits, el conceptualitza comun instrument antic ; l’instrument encara és en ús en molts països) de corda, anàleg a la cítara, que es toca amb un plectre o amb martell. De manera molt semblant, el Termca  el descriu com un Instrument de corda anàleg a la cítara que es tocava amb un plectre o martell. Per la seva banda, la GECel descriu com un instrument medieval del grup dels cordòfons, amb teclat, en el qual les cordes són indistintament colpides o pinçades. Finalment, la Gran Enciclopèdia de la Música el descriu com un instrument medieval de corda pinçada, de manera que els que són accionats per percussió no entren dins d’aquest camp semàntic segons aquesta font.

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
DUELING BANJOS ~ Guitar & Banjo Song ~ Deliverance

# data[].attributes.attachment_link.description
This would be myself playing the theme music from Star Wars on my 1995 Gibson RB-3 banjo.

# data[].attributes.body
El banjo és un instrument musical cordòfon de cinc o quatre cordes, constituït per un cèrcol o anell de fusta, cobert per una mena de plàstic o pell tensat, a manera de la tapa de la guitarra, i un mànec. Aquest instrument procedeix de l'Àfrica occidental i va ser introduït en el segle XIX als Estats Units, on els músics negres van explotar sobretot les seves possibilitats rítmiques. Existeixen dos tipus de banjo de cuatre cordes són: el banjo tenor i el banjoel Plectrum

-El banjo tenor es va fer conegut a mitjan any 1910 als EUA. Es el distingeix

d'altres, perquè aquest és més petit que els altres (no el més petit de tots).

Té quatre cordes, 18 trasts i la seva afinació varia. La més coneguda és com la mandolina sol, re, la, la meva. També l'hi s'afina com el tiple peruà: fa #, si, el meu, la. El seu so és variat, però a Perú li donen un so especial. Utilitzat per a la música criolla (a Perú) el banjo tenor peruà té un so que se li pot anomenar una barreja d'instruments artesanals com el charango i la mandolina, a causa del material amb què ho fan al Perú.

-El banjo Plectrum: El Banjo plectrum es un banjo estándar

sin la cuerda corta característica de los banjos de cinco cuerdas (short drone string). Suele tener 22 trastes y una longitud de escala de 26 a 28 pulgadas. Tradicionalmente se afinaba CGBD', aunque también puede afinarse como las cuatro cuerdas superiores de una guitarra, el conocido como "Chicago tuning". Se suele tocar como la guitarra y con un soloplectro o púa, a diferencia del banjo de cinco cuerdas que se toca con una púa para el dedo gordo (thumbpick) y dos púas más en dos dedos.

El banjo plectrum evoluciona desde el banjo de cinco cuerdas, para hacerse con estilos de música de con acordes rasgueados. También se utilizaba en las primeras grabaciones y arreglos jazzísticos.

Ese instrumento fue desarrollado en el siglo XIX en Estados Unidos, donde los músicos negros explotaron sobre todo sus posibilidades rítmicas. Hacia 1890 entra a formar parte de la música dixieland, y pronto se convierte en el instrumento musical por excelencia de la música tradicional estadounidense.

# data[].attributes.body
VIDEO HARMÒNICA DE VIDRE

# data[].attributes.body
HARMÒNICA DE VIDRE

L’harmònica de vidre, va ser inventada per Benjamin Franklin l'any 1761 inspirat pèl so que emeten les arpes de vidre (copes de vidre que, depenent de la quantitat d’aigua que continguin, emeten determinada nota en ser la seva vora fregat amb les puntes dels dits humides).

Es compòn de diversos plats de vidre superposats i alineats al voltant d’un eix central que gira connectada a un pedal. En mullar els dits i fregar el vidre, produeix el mateix efecte sonor que les arpes de vidre.

L’harmònica de vidre, tot i que músics com Mozar o Betthoben van compondre peces per a l'instrument, no va tenir cap èxit, de fet va ser prohibida perquè es deia que causava "bogeria, depressió i problemes conjugals".

# data[].attributes.body
Orgue de tubs:David M.-Marlon

Un orgue es un instrument musical de teclat. En l'orgue, el so és generat pel pas del vent per tubs de diferent longitud, forma, construcció i material, classificats en registres o jocs. El vent és generat per unes manxes.Per tal d'assegurar una pressió constant, sovint n'hi ha dues: mentrestant una s'omple, l'altre alimenta l'instrument.Abans, les manxes eren inflades per pedals, accionats per una segona persona que assistava l'organista; avui, la majoria deles manxes són electrificades. Els diferents registres s'accionen per mitjà d'unes palanques situades a l'abast de la mà de qui toca l'instrument.

El primer orgue fou construït per Ctesibi l'any 246 a. C. a Alexandria i es denominà hydraulis.Malgrat el seu nom, l'única finalitat de l'aigua era la de mantenir el vent sota pressió.De fet, l'hydraulis comptava amb dues bombes de pistó, accionades per dos manxaires, que aspiraven l'aire i el dirigien cap a un dipòsit metàl·lic ple d'aigua. Allí, el líquid desplaçat per l'aire li donava, a aquest últim, la pressió necessària.Llavors aquest vent era dirigit cap als tubs de l'instrument.Al segle II a. C. ja trobem orgues amb fins a vuit registres, accionats per palanques, que es podien utilitzar per separat o en combinació.

# data[].attributes.attachment_link.title
HD_órgano de tubos Blancafort Liudmila Matsyura J.S.Bach_concierto para órgano BWV595.avi

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Mezclan las Canciones Instrumentales de Guitarra Electrica de Blues Musica Playlist

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
Grandes Riffs de Rock en Guitarra Eléctrica

# data[].attributes.attachment_link.title
los mejores solos de guitarra electrica parte 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Esta es la primera parte del video si ustedes conocen otros solos de guitarra que no haya puesto envielos o comenten cual haria falta .

# data[].attributes.attachment_link.title
Cimbalom and Hammered Dulcimer Maker improvises

# data[].attributes.attachment_link.description
Hammered Dulcimer maker Tim Manning jams a waltz on a small Cimbalom which he has just finished. This piece is made as a record of one of his small Cimbaloms, before the instrument is away with it's owner.

# data[].attributes.body
Clarinet

El clarinet és un instrument de vent-fusta. Dins d'aquesta gran família, el clarinet pertany als instruments de canyeta simple, igual que el saxofón. És un instrument format per diverses peces desmuntables: broquet, barrilet, cos superior, cos inferior i campana. El material principalment utilitzat per a la seva construcció és la fusta de banús. És un instrument tranpositor l'extensió del qual abasta de tres a quatre octaves.

El clarinet esdevé avui dia un instrument imprescindible tant per a les orquestres com per a les bandes de música. Destaca l'ús per a ambdues agrupacions del clarinet en sib, no obstant això, existeixen altres instruments que pertanyen a la família del clarinet. Entre els més utilitzats trobem el requin o clarinet en mib, el clarinet baix (sib), el clarinet alt (mib) i el clarinet en la, molt utilitzat en les orquestres.

Existeix tota una família de clarinets segons el seu registre: de sopraninos afinats en do, mi bemoll o re, fins a octocontrabaixos afinats en si bemoll. Els més utilitzats són:

1. Sopranino en Mi bemoll (també anomenat requint i pitu montañés a Cantabria)

2. Soprano en Si bemoll.

3. Clarinet en La.

4. Clarinet Alt.

5. Clarinet Contralt.

6. Clarinet Baix (en si bemoll).

7. Contrabaix en si bemoll.

8. Contrabaix

Quasi tots són instruments transpositors. La raó més plausible és que el clarinet soprano en do (en desús) era massa estrident per la gran quantitat de sons harmònics aguts, es va preferir el clarinet en si bemoll (el més empleat) i en la (principalment al repertori orquestral). Un cop fixat el soprano de la família, la resta de membres s'establiren en relació a aquest.

# data[].attributes.body
Clarinet

El clarinet és un instrument de vent-fusta. Dins d'aquesta gran família, el clarinet pertany als instruments de canyeta simple, igual que el saxofón. És un instrument format per diverses peces desmuntables: broquet, barrilet, cos superior, cos inferior i campana. El material principalment utilitzat per a la seva construcció és la fusta de banús. És un instrument tranpositor l'extensió del qual abasta de tres a quatre octaves.

El clarinet esdevé avui dia un instrument imprescindible tant per a les orquestres com per a les bandes de música. Destaca l'ús per a ambdues agrupacions del clarinet en sib, no obstant això, existeixen altres instruments que pertanyen a la família del clarinet. Entre els més utilitzats trobem el requin o clarinet en mib, el clarinet baix (sib), el clarinet alt (mib) i el clarinet en la, molt utilitzat en les orquestres.

Existeix tota una família de clarinets segons el seu registre: de sopraninos afinats en do, mi bemoll o re, fins a octocontrabaixos afinats en si bemoll. Els més utilitzats són:

1. Sopranino en Mi bemoll (també anomenat requint i pitu montañés a Cantabria)

2. Soprano en Si bemoll.

3. Clarinet en La.

4. Clarinet Alt.

5. Clarinet Contralt.

6. Clarinet Baix (en si bemoll).

7. Contrabaix en si bemoll.

8. Contrabaix

Quasi tots són instruments transpositors. La raó més plausible és que el clarinet soprano en do (en desús) era massa estrident per la gran quantitat de sons harmònics aguts, es va preferir el clarinet en si bemoll (el més empleat) i en la (principalment al repertori orquestral). Un cop fixat el soprano de la família, la resta de membres s'establiren en relació a aquest.

# data[].attributes.attachment_link.title
Solo de bajo eléctrico sebastián gonzález - sanders music academy

# data[].attributes.attachment_link.description
Academia de Música localizada en Costa Rica. Clases de Batería, clases de Bajo, clases de Piano, clases de Canto, clases de Guitarra. Visitenos en www.sandersmusicacademy.com o para información más detallada, llamar al (506)2203 4887

# data[].attributes.body
El baix elèctric és un instrument de corda i electròfond'ús molt estès en la música popular contemporània. Les cordes es polsen fonamentalment amb els dits índex, mig i polze de la mà dreta, o mitjançant una pua. La manera de produir el so és la mateixa que en la guitarra elèctrica: les vibracions de les cordes alteren el camp magnètic d'unes pastilles electromagnètiques que converteixen aquesta alteració en un corrent elèctric. Una tècnica peculiar d'aquest instrument és l'anomenat slap, que consisteix a colpejar les cordes amb el polze de la mà dreta (l'esquerra per als esquerrans) i estirar-les violentament amb l'índex.

Històricament la funció del baix elèctric era efectuada pel contrabaix. En els primers conjunts de jazz era aquest instrument el que s'encarregava de les línies de baix. És cap als anys 1950 que s'idea un instrument amb trasts i amplificat elèctricament per substituir el dificultós contrabaix. El primer model de baix elèctric produït massivament el va crear Leo Fender i  el Precission Bass, el primer dels models de Fender, va començar a vendre's el 1951, i avui en dia encara es fabrica.

# data[].attributes.attachment_link.title
Festival de Teclado Electrónico Musirama Mérida 2010

# data[].attributes.attachment_link.description
Reseña del programa Radar Activo sobre el Festival de Teclado Electrónico Musirama Mérida 2010 en el Auditorio César Rengifo

# data[].attributes.attachment_link.description
In this film, Timothy Rundle introduces his instrument - the oboe. To learn more about the oboe visit http://www.philharmonia.co.uk/explore/instruments/oboe Why not download our iPad app The Orchestra to learn even more? Visit www.philharmonia.co.uk/app for more information. "Have you seen the app called 'The Orchestra'? It is astonishing.

# data[].attributes.body
L’oboè és un instrument aeròfon, de llengüeta doble, tub cònic i tessitura aguda. Segons la classificació habitual, es considera de vent fusta i llengüeta doble. El seu cos és un tub cònic format per 3 seccions: la superior, la inferior i la part del pavelló. L'afinació de l'oboè pot variar-se, encara que molt lleugerament, ficant o traient la llengüeta. El seu so ha estat descrit com acre, nasal, penetrant, aspre, ronc i avellutat.

L’oboè es va desenvolupar durant el segle XVII a partir de la xeremina. El seu nom prové del francès hautbois. L'origen de l'instrument conegut pel nom d'oboè es remunta a 3000 a.C. El seu naixement va tenir lloc possiblement en les civilitzacions de Mesopotàmia, Babilònia i Isin: sumeris, babilonis i assiris. En aquesta zona geogràfica aparèixer gran diversitat d'oboès coneguts amb el nom genèric d'abud.

# data[].attributes.body
El Piano electrònic és un instrument de tecla disenyat per simular el timbre d’un piano utilitzant circuits digitals que sintetitzen

el so d’un piano.  Sol ser més petit que el piano tradicional perquè no porta cordes. El piano electrònic és una copia del piano tradicional, es pot escoltar per cascos i auriculars. Casio i Yamaha produeixen aquest instruments.

El nom "Piano Electrònic" va ser el nom comercial utilitzat per Wurlitzer en la popular línia de pianos elèctrics.Hi va haver molts pianos electrònics fabricats la dècada de 1970 i van ser fets a Itàlia, encara que models similars es van fabricar simultàniament al Japó. Una  excepció és la gamma d'instruments realitzats per la República de les Illes Marshall a EUA entre els anys 1967 i 1980, què es van convertir en un dels més populars pianos electrònics utilitzats pels músics professionals.Fin finals de la dècada de 1980 els pianos electrònics no eren sensibles a la pulsació, en el sentit que les tecles eren un simple interructor. A la dècada de 1990 es va iniciar la generació de pianos electrònics moderns (els fabricats per Yamaha) que van aconseguir donar a les tecles el "tacte de piano mecànic" i "sensibilitat a la pulsació", podent per fi modular l'intèrpret el "piano" i el "forte" de les peces musicals.

Avui dia, els pianos digitals i teclats tenen una tecnologia tan avançada que un oient tindria dificultats per saber distingir un piano acústic d'un digital.

# data[].attributes.body
La marimba és un instrument musical usat a Amèrica, a països com Chiapas, Nicaragua, Costa Rica i Guatemala, sent considerada a aquest últim país i a Nicaragua com un dels instruments més representatius de la seva música típica o folklòrica.

Consisteix en un paral·lelepípede de fusta amb una boca superior quadrangular recollida per les vores i que eixampla a la part superior i s'estreny a en la part inferior fins a tancar-se en]forma piramidal. Posseeix una sèrie de taules primes (llengüetes sonores) de diferents mides disposades de més gran a més petit, excavades per la part inferior. Aquestes llengüetes tenen perforacions en els seus extrems, i per aquests orificis es lliguen amb cordons que les sostenen suspeses de pitons verticals, fixes a una carcassa trapezoidal. Cada tecla té la seva pròpia caixa de ressonància.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cimbalom and Hammered Dulcimer Maker improvises

# data[].attributes.attachment_link.description
Hammered Dulcimer maker Tim Manning jams a waltz on a small Cimbalom which he has just finished. This piece is made as a record of one of his small Cimbaloms, before the instrument is away with it's owner.

# data[].attributes.body
GUITARRA ELECTRICA

La guitarra elèctrica és un instrument de corda de metall que s'inventà per a superar el limitat volum de les guitarres acústiques. A diferència d'aquestes, el seu cos és sòlid, sense caixa de ressonància, i per a amplificar el so de les cordes disposa d'unes pastilles electromagnètiques que converteixen la vibració de les cordes metàl·liques en corrent elèctric, que posteriorment s'envia a un amplificador.

Aquest instrument s'empra molt en música moderna, especialment en el rock, on abunden bandes amb dues o tres guitarres elèctriques.

La guitarra elèctrica es toca com la guitarra clàssica però té tota una sèrie d'elements, a part del disseny, especialment pensats per produir efectes.

Historia

Les guitarres elèctriques van ser originalment dissenyades per Luthiers i fabricants de guitarres acústiques. Algunes de les primeres són les que fabricava Rickenbacker als anys 30, amb pastilles de tungstè, o les que poc després va comercialitzar Epiphone, amb pastilles de fabricació menys costosa.

http://comoaprenderguitarrahoy.com/wp-content/uploads/2012/08/guitarra-el%C3%A9ctrica.jpg

# data[].attributes.attachment_link.description
EL MOJADO acordeon cromatico de botones, ejecutado por MANUEL RUIZ de Cali Colombia,

# data[].attributes.attachment_link.description
http://www.giikah.com Pues aquí estoy yo enseñando muy por encima lo que es un fagot y toco cuatro cosas (mal tocadas por cierto) para que escuchéis su sonido.

# data[].attributes.body
L'alboka és un instrument musical propi de la música del País Basc.Encara que l'alboka és un instrument de vent, el nom deriva de l'àrab.

Tot i que és de llarg identificat amb el poble basc, segons alguns estudiosos musicòlegs l'instrument va ser originalment nadiu d'Àsia i va poder haver estat portat a Ibèria per la conquesta àrab d'Hispània. Ja era establert a la península ibèrica cap al segle XIII, se n'esmenta el nom al "Poema d'Alexandre" i hi ha representacions de l'instrument com a decoració d'algunes esglésies medievals escultòriques.

# data[].attributes.body
Acordió Cromàtic

Instrument de vent de llengüeta lliure. L'adjectiu cromàtic aplicat a la música es refereix a les 12 notes diferents de l'escala cromàtica, és a dir, les notes naturals i les alterades: do, do #, re, re #, mi, fa, fa #, sol, sol # , la, la # i si.

En un acordió cromàtic es poden interpretar tots aquests sons. Aquest instrument pot ser tant de botons com de tecles. Comunament se li crida cromàtic al de botons blancs i negres a la mà dreta i "a piano" al de teclat semblant al d'un piano a mà dreta.

L'acordió cromàtic està conformat per una manxa situat entre dues caixes harmòniques de fusta que alberguen els diapasons, on estan subjectes les llengüetes metàl · liques que vibren gràcies al corrent d'aire que s'origina per la força del braç esquerre de l'acordionista en accionar la manxa.

Cada tecla o botó de l'acordió cromàtic emet el mateix so en obrir i en tancar la manxa.
L’acordio cromatic pertany a la família de corda.

# data[].attributes.body
història

El fagot va sorgir com 1 instrument diferenciat al Llarg del Segl eXVII.En Compte , ja des mediats del segle anterior existia un instrument del qual sembla haver derivat de manera directa : el dulcián . Molt conegut en la majoria dels paísos europeus , aques instrument va gaudir d'una gran fama a a els cercles musicalse clesiásticos i cortesans . De forma natural, el dulcián va ser evolucionat Fins donarr lloc a fagot.Aquest , al MATEIX temps, va experimentar también uns quants , entre el que va destacar , sense dubte , la Adopció de claus metàl · liques que es permet obrir o obturar de forma mecànica a els orificicis de digitació . En aquella època, el fagot s'utilitzava per reforçar la línia del baix en les agrupacions instrumentals i , encara que alguns compositors van començar a demostrar cert interès per ell , encara no gaudia de reconeixement com a solista .

el Fagot

El fagot és un instrument musical de tub cònic pertanyent a la família de vent- fusta i proveït de llengüeta doble .

Els instruments de la família del fagot són el fagotino i el contrafagot , a més dels instruments de la família de l'oboè i del heckelfón , per ser aquests també instruments de tub cònic en els quals el so es produeix mitjançant una llengüeta doble . Ocasionalment està considerat com el baix de la família de l'oboè . La seva tessitura és de 3 octaves i mitja i es pot dividir en 4 registres : greu , mitjà, agut i sobre agut .

El fagot té una alçada de 156 cm . aproximadament i una longitud total del trepant de 250 cm . El fagot deu la seva existència a la necessitat musical d'ampliar la regió greu del so dels instruments de vent.

# data[].attributes.body
La darbuka és un tambor d'una sola membrana. Té forma de copa. Originalment s'utilitzava fang per a la caixa de ressonància i pell de cabra o de peix per a la membrana, tot i que tambés se sol fer servir fusta o metall per a la caixa. Actualment és comú l'ús de fibra de vidre o alumini per a la caixa i plàstic per a la membrana.Per a tocar, la darbuka se sol col·locar entre les cuixes o damunt les cames i es fa servir el palmell de la mà i els dits.

L'origen de la darbuka es remonta a l'antiga Babilonia, pero s'ha estès molt, arribant fins i tot als Balcans i al nord d'Africa. És un dels instruments més utilitzats de la música àrab.

La darbuka és un tambor d'una sola membrana. Té forma de copa. Originalment s'utilitzava fang per a la caixa de ressonància i pell de cabra o de peix per a la membrana, tot i que tambés se sol fer servir fusta o metall per a la caixa. Actualment és comú l'ús de fibra de vidre o alumini per a la caixa i plàstic per a la membrana.Per a tocar, la darbuka se sol col·locar entre les cuixes o damunt les cames i es fa servir el palmell de la mà i els dits.L'origen de la darbuka es remonta a l'antiga Babilonia, pero s'ha estès molt, arribant fins i tot als Balcans i al nord d'Africa. És un dels instruments més utilitzats de la música àrab.

# data[].attributes.attachment_link.description
Niño de ccinco años tocando la trompeta, acompañado de una orquesta

# data[].attributes.attachment_link.title
Sabathil & Son Clavichord demonstration - Well-Tempered Clavichord

# data[].attributes.attachment_link.description
Harpsichord maker Sigurd Sabathil of Sabathil & Son plays one of his handcrafted clavichords, the Clavichord Dolce.

# data[].attributes.body
La balalaica és un instrument de corda pinçada de Rússia. Pertany a la família del llaüt, la de corda, i es caracteritza pel seu cos triangular, quasi pla, amb una petita boca de ressonància prop del vèrtex superior de la tapa, un coll llarg i estret, i tres cordes de metall o tripa.

Va sorgir a Rússia al segle XVII. La forma amb la que la coneixem va sorgir a l’any 1880 gràcies al treball del violinista Vasily Vasilievich Andreyev, qui va començar a incorporar-la als seus concerts, i va adaptar diverses cançons folclòriques ruses per la seva interpretació.

# data[].attributes.body
El clavicordi és un instrument musical europeu de teclat, de corda percudida, amb el so molt feble. Cal no confondre aquest instrument amb el clavicèmbal o clavecí, l'espineta o el virginal.

Les tecles del clavicordi són senzilles palanques que quan es toquen percudeixen la corda amb una petita pua de metall que té inserida a l'altre extrem. Aquesta pua determina la llargada de la corda en dividir-ne la longitud. La longitud entre el pont i la pua determina l'altura o freqüència del so.
El clavicordi presenta resposta al tacte: segons la força de l'atac, varia la intensitat del so, encara que aquesta sempre sigui dèbil.

# data[].attributes.body
CIMBALOM

El cimbalom, també conegut com címbal, és un instrument musical que té un origen una mica incert. Es creu que el poble gitano el va portar a Europa oriental aproximadament al segle XIII. És molt utilitzat en la música de països com Hongria, Romania, Eslovàquia, Ucraïna, etc., I en la música persa iranià, on se'l coneix com santur. És un instrument de corda, i es toca amb un parell de malls en ambdues mans, colpejant les cordes per fer-les sonar. És una espècie desalteri però de major grandària, encara que també n'hi ha portàtils.

La primera representació d'un cordòfon de percussió simple que es categoritza com un dulcémele de malls pot trobar-se en el baix relleu assiri en Kyindjuk, aproximadament per l'any 3500 aC Els pobles de tota la Mediterrània tenien aquest instrument, igual que molts pobles a Àsia, però l'anomenaven amb noms diferents.

El mall del dulcémele folklòric va ser pres per V. Josef Schunda, un expert fabricant de pianos que vivia i treballava enPenPenPest, Hongria,com a base per a un címbal de concert, i va idear la producció en sèrie el 1874. El primer llibre de text per a aquest instrument va ser publicat per Geza Allagen, un membre de l'orquestra de la Reial Òpera hongaresa el 1889.

# data[].attributes.body
El cimbalom, també conegut com címbal, és un instrument musical que té un origen una mica incert. Es creu que el poble gitano el va portar a Europa oriental aproximadament al segle XIII. És molt utilitzat en la música de països com Hongria, Romania, Eslovàquia, Ucraïna, etc., I en la música persa iranià, on se'l coneix com santur. És un instrument de corda, i es toca amb un parell de malls en ambdues mans, colpejant les cordes per fer-les sonar. És una espècie desalteri però de major grandària, encara que també n'hi ha portàtils.

La primera representació d'un cordòfon de percussió simple que es categoritza com un dulcémele de malls pot trobar-se en el baix relleu assiri en Kyindjuk, aproximadament per l'any 3500 aC Els pobles de tota la Mediterrània tenien aquest instrument, igual que molts pobles a Àsia, però l'anomenaven amb noms diferents.

El mall del dulcémele folklòric va ser pres per V. Josef Schunda, un expert fabricant de pianos que vivia i treballava enPenPenPest, Hongria,com a base per a un címbal de concert, i va idear la producció en sèrie el 1874. El primer llibre de text per a aquest instrument va ser publicat per Geza Allagen, un membre de l'orquestra de la Reial Òpera hongaresa el 1889.

# data[].attributes.body
LA BANDÚRRIA

La bandúrria pertany a una de les famílies d'instruments pinçats, polsats, de pua o plectre. És un instrument de sis cordes dobles polsades, les 2 primeres dobles d'acer (antigament de tripa fins a les terceres) i les altres quatre dobles entorxades, que solen puntejar-se amb unplectre. La tècnica d'interpretació de la bandúrria és idèntica a la del llaüt, encara que de tessitura aguda (una octava per damunt del llaüt) i les seues cordes estan afinades per quartes.

La bandúrria és una espècie de guitarra . Una de les teories existents sobre la bandúrria data l'origen d'aquest instrument entorn del 400 d. C. Per aquests, la bandúrria deriva de la pandura romana .

La pandura romana va ser exportada pels romans a tots els països del sud d'Europa. En produir-se el contacte entre aquests pobles mediterranis amb la civilització àrab i berber , la pandura es va fusionar amb el qupuz àrab i el Carara berber , donant lloc als primers passos de la bandúrria .

La bandúrria tenia al principi tres cordes , que van passar a ser cinc dobles al segle XVIII . A aquestes deu cordes , a mitjan segle , se li va afegir una nova corda doble , la més greu .

Durant el segle XIX la bandúrria va variar la seva forma , donant origen a la bandúrria actual , la qual ara per ara coneixem .

# data[].attributes.body
La kora se construye a partir de una calabaza grande cortada a la mitad, con una cubierta de cuero para lograr la caja de resonancia a lo que se le agrega un puente con muescas para transmitir la vibración de las cuerdas sujetas al mástil.

El sonido de la kora recuerda el del arpa, aunque cuando se toca de forma tradicional, se asemeja más al estilo de las guitarras flamencas.

El luthier de koras Alieu Suso de Gambia.

El músico utiliza solo el dedo pulgar y el índice de ambas manos para pulsar las cuerdas de forma rítmica, mientras que los restantes dedos se sujetan a los palos por ambos lados de las cuerdas para mantenerlo fijo

# data[].attributes.attachment_link.description
Rafael Puyana plays Mozart´s variations Kv265 (Ah, vous dirai-je Maman--Twinkle Twinkle Little Star)

# data[].attributes.body
El sac de gemecs és la cornamusa pròpia de Catalunya. És un instrument aeròfon que consta d'un bot o sac que s'infla amb el bufador, tres bordons i un grall. El so és produït per llengüetes de canya. És difícil determinar el seu origen, ja que gairebé no ha deixat rastres, però es creu que fou un instrument romà (per llavors dit tibia utricularis) que va ser escampat per tot l'imperi tant a orient com a occident, evolucionant a moltes formes locals. Tanmateix, tret d'algun dibuix grec dubtós, les primeres referències realment clares en capitells i dibuixos són a l'edat mitjana, però massa distants (Península Ibèrica i Turquia, per exemple) com per pensar que hagin sorgit i escampat en tant poc temps.

# data[].attributes.body
La trompeta

La història de la trompeta es remunta als orígens de la història de la humanitat. La trompeta i la corneta deurien ser gairebé tan antigues com la flauta, que té la reputació com l'instrument més antic i generalitzat; derivaren de la banya de bou que encara s'empra com a trompa de caça.

La trompeta és un instrument musical de vent, fabricat en un aliatge de metall. El so es produeix mitjançant la vibració dels llavis de l'intèrpret en l'embocadura a partir de la columna del aire, la embocadura està acoblada a un tub corbat que acaba en un pavelló. Hi ha diferents tipus de trompetes. La trompeta més emprada està afinada en si♭ (bemoll), i és un instrument transpositor, i la més familiar per a nosaltres és la trompeta en do, que no és transpositora.

Característiques:

La trompeta pot fabricar en diferents estils, amb models per als principiants, els trompetistes intermedis o per músics professionals. La trompeta moderna està fabricada comunament de llautó i de vegades amb plata, níquel, or o coure. Està construïda amb un tub de llautó, doblat en una espiral d'uns 180 centímetres de llarg. Té diversos pistons i acaba en una campana o pavelló.
La trompeta es un instrument de vent-metall o metall.

# data[].attributes.body
La gralla és un instrument de vent fet de fusta format per un tub de forma troncocònica d'uns trenta-cinc centímetres de llargada, que amplifica el so produït per una llengüeta de doble canya, la inxa.De gralles n'hi ha de dos tipus. La gralla seca, que és el model més primitiu (té un so sec o dur) i la gralla dolça o de claus, que és un model més modern (té un so més dolç i disposa de dues o més claus metàl·liques per augmentar la seva tessitura i fer tons cromàtics). El suport rítmic que acompanya tradicionalment les gralles és el timbal, també anomenat tabal.

Les gralles es localitzen a la Catalunya Nova

acompanyant determinats balls i entremesos d'aquelles terres, com són les

moixigangues, el ball de gitanes i el Ball dels Valencians. Entre els segles XVIII i el XIX, el ball de valencians evoluciona formant el que avui es coneix com a castells. A partir de llavors la gralla i els castells han estat companys inseparables

# data[].attributes.body
La marimba és un instrument musical usat

a Amèrica, a països com Chiapas,Costa Rica, Nicaragua, Guatemala sent considerada a aquest últim país i a Nicaragua com un dels instruments més representatius de la seva música típica o folklòrica.

Consisteix en un paral·lelepípede de

fusta amb una boca superior quadrangular recollida per les vores i que eixampla

a la part superior i s'estreny a en la part inferior fins a tancar-se en]forma piramidal. Posseeix una sèrie de taules primes (llengüetes sonores) de diferents mides disposades de més gran a més petit, excavades per la part inferior. Aquestes llengüetes tenen perforacions en els seus extrems, i per aquests orificis es lliguen amb cordons que les sostenen suspeses de pitons verticals, fixes a una carcassa trapezoidal. Cada tecla té la seva pròpia caixa de ressonància.

# data[].attributes.body
El clavicèmbal o clavecí és un instrument musical de teclat de cordes polsades (a diferència del piano o el clavicordi, que són de cordes percudides). La família del clavicèmbal també inclou els instruments més petits coneguts com virginal i espineta.

HISTÒRIA

L'origen del clavicèmbal, tot i que poc clar, es pot situar cap a finals de l'edat mitjana. Les primeres referències escrites daten del segle XIV, una època en què es realitzaren avenços en maquinària i rellotgeria i, per tant, és possible que s'adaptés algun tipus de mecanisme als saltiris. Un manuscrit llatí de Henri Arnault de Zwolle (circa 1440) presenta alguns diagrames detallats d'un petit clavicèmbal.

Els primers clavicèmbals complets que es conserven són d'origen italià, el primer dels quals data de 1521. Malgrat tot, no ens aporten dades sobre l'origen de l'instrument, ja que es tracta de versions acabades i perfeccionades de l'instrument. Aquests primers clavicèmbals italians, d'un sol manual (un sol teclat), són de construcció força lleugera i amb una tensió de les cordes relativament baixa.

MECANISME

Al clavicèmbal la pulsació de la corda ve determinada per l'acció de les tecles. Sobre l'extrem de la tecla oposat al punt en què es prem (i en general ocult sota la caixa), reposa una peça de fusta anomenada martinet, en posició vertical. La tecla recolza, aproximadament al seu punt mig, sobre un pivot, de manera que fa de balancí i quan hom la prem, l'extrem posterior, sobre el qual reposa el martinet, s'aixeca. A la part superior del martinet hi ha una petita llengüeta que pot pivotar lleugerament al voltant d'un eix; sobre la llengüeta es col·loca perpendicularment el plectre (o pua) que serà l'encarregat de polsar la corda durant el moviment ascendent del martinet.

# data[].attributes.body
Kalimba David Gálvez-Sebastián Valdés

# data[].attributes.attachment_link.description
kalimba de 12 notas sachaluthier instrumentos etnicos

# data[].attributes.attachment_link.entities[].name
ARPA PARAGUAYA Y VENEZOLANA-VARIOS INTERPRETES

# data[].attributes.attachment_link.description
Beat box desde francia y es autentico ¡¡¡

# data[].attributes.body
La guimbarda, també coneguda com samsònia o arpa de boca, és un instrument idiòfon ( instruments que produeixen el so a través de la vibració del seu propi cos), específicament, idiòfon pinçat. En la seva forma més comuna, consta d'un marc metàl·lic, amb forma oval, amb una llengü d'acer en el mig. Per a fer que sonar una guimbarda es pinça amb els dits índex o polze la làmina que sobresurt del marc, tot utilitzant la boca com a ressonador i la cavitat bucal i la llengua per a la formació d'harmònics.

El seus orígens són llunyans. A Europa  s’han trobat exemplars d’aquest intrument procedents de la Época de l’Iimperi Romà. Tambe formai part de l'activitat musical en moltes cultures d'arreu del planeta es pot considerar, amb tota probabilitat, una prova de la seva antiguitat. En alguns pobles el seu so s'associa al poder de la màgia i és usat en els ritus dels xamans.

# data[].attributes.body
La viola de roda o samfoina és un instrument de corda fregada, la caixa del qual presenta una obertura transversal per la que gira una roda de fusta que es mou mitjançant una maneta que s'acciona amb la mà dreta. Disposa de dues, tres o quatre cordes melòdiques que es recolzen en un pont central. També consta d'altres dos tipus de cordes: els bordons (cordes més gruixudes encarregades de les notes pedals greus) i les trompetes (conjunt de cordes que descansen sobre un pont que està solt, i que al girar fort la roda, produeix un brunzit que s'aprofita per marcar ritmes). Tots tres grups de cordes són fregats alhora per la roda i la llargària de les cordes melòdiques és modificada per l'acció d'un teclat.

Mecanisme:

En accionar una tecla els dos petits tascons que subjecten les dues cordes melòdiques fan el mateix efecte que al prémer les cordes d'una guitarra entre els dits del guitarrista i els trasts.

Curiositats:

-Aquest és l'instrument que toca en (Manuel Spencer Tracy) a l'oscaritzada pel·lícula Captains Courageous

-Anna Murphy, del grup de celtic meta lEleuvitie toca la viola de roda en la citada banda des de l'any 2006.

# data[].attributes.body
La Kalimba és una versió moderna de la Mbira africana. Aquesta pot ser feta de fusta o amb una carabassa. Té tecles de metall en la seva tapa superior, encara que aquestes tecles poden també ser de canya de bambú. Hi ha moltes variacions pel que fa al tipus de fustes i metalls.

Els extrems lliures de les tecles es posicionen amb diferents longituds per produir una varietat de tons (notes). Llavors el llarg de l'extrem vibrant determina la nota de la tecla: una tecla llarga produeix una nota més greu que una curta.