# data[].attributes.headline
Тутік Василь Миколайович (1924-2015)

# data[].attributes.subject
Тутік Василь Миколайович (1924-2015)

# data[].attributes.body
Безстрашна рішучість, костянтинівська жадоба волі, залізна впертість, зосереджений гнів і велика любов, славне минуле в боротьбі з гнобителями, лукавий гумор, незрівнянна музика української мови, запах вишневих квітучих садів, пірамідальні тополі над білою хатою – все це поєднувалося в постаті  жителя села Костянтинівка Тутіка Василя Миколайовича.

Народився він 15 листопада 1924 року в селі Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. Змалку ріс допитливим, відважним працелюбним хлопчиком. У 1941 році закінчив Костянтинівську семирічну школу, а вже у серпні цього ж року добровільно пішов на фронт. Свій бойовий шлях Василь Миколайович розпочав у серпні 1941 року шістнадцятирічним хлопцем, коли добровольцем вступив до лав Радянської Армії.
Не раз смерть була зовсім поруч із Василем Миколайовичем, та наче янгол-охоронець піклувався про нього весь час. «Німецькі самоходки почали стріляти. І коли я почав бігти, позаду розірвався снаряд. Запасний ствол кулемета був у мене на спині, так його і перебило, якщо б не він, то перебило б мене» – згадував ветеран.
Василь Миколайович  брав участь у боях 3 роки, 6 місяців і 27 днів (без шпиталю). Коли розповідав про фронтові будні, згадував: «Лячно, дуже лячно, коли помирають твої товариші, а ти їм не можеш допомогти».

Після Перемоги повернувся у рідне село Костянтинівку.
Тутік Василь Миколайович – типовий образ молоді тяжких днів періоду Великої Вітчизняної війни. Він зі зброєю в руках боронив Батьківщину від загарбників. Василем Миколайовичем, як і  більшістю інших солдатів під час війни, керувала велика сила патріотизму, вони і не думали про винагороди, про славу, а чесно виконували свій громадянський обов’язок. Такі люди, як Василь Миколайович – це жива історія.
Війна скінчилася 75 років тому, але час не послабив біль. Ми будемо завжди пам’ятати тих, хто ніколи не повернеться. Ми пишаємося поколінням людей, які зі зброєю в руках відстояли право на мир в роки Великої Вітчизняної війни. Подвиги, здійснені нашими воїнами, зробили їх героями, а всенародна пам’ять – безсмертними.
Автор: Чихлатих Наталія Миколаївна, бібліотекар Костянтинівської СРШ І-ІІІ ст. "ПРОМЕТЕЙ" Мелітопольської районної ради Запорізької області.

# data[].attributes.headline
Тризна Іван Олексійович (1911-1995)

# data[].attributes.subject
Тризна Іван Олексійович (1911-1995)

# data[].attributes.body
Мій дідусь Тризна Іван Олексійович народився 18 липня 1911 року в селі Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області.
Закінчивши 4 класи школи пішов працювати, тому що потрібно було допомагати батькам годувати ще трьох молодших сестер.
До війни Іван Олексійович працював трактористом у колгоспі імені Фрунзе села Костянтинівки. Мій дід був людина  "на всі руки майстер", тому він не цурався ніякої роботи і все в нього виходило швидко і якісно. За це й поважали його односельці. Разом із дружиною Марією Федорівною виховував  доньку Олександру. Коли розпочалася війна одним із перших на селі добровільно пішов на фронт.
Чимало випробувань довелося пережити діду під час війни. Він згадував, що під ворожими обстрілами довелося майже добу провести у воді: «Нам німці не давали пройти, їх кулемети просто «косили». Нам довелося зайти у річку. А кулі над головою очерет, як косою косять. Це наприкінці жовтня було, сиділи у воді по горло, а вода навкруги стала крижаною кіркою покриватися… Сиділи цілий день, лише коли стемніло, вийшли. Багато хто з нас захворів після того, але вижили і далі – в бій!».
Сучасній молоді варто послухати такі розповіді. І мені б дуже хотілося, щоб наше покоління також сильно любило свою Вітчину, свій народ, було здатне на такі героїчні вчинки.
Війна… Війна, яка зачепила кожну родину, принесла багато горя і страждань в кожен дім. Ми ніколи не повинні забувати про те, скільки нещастя й болю приносить війна. Ми маємо пам’ятати про мільйони знівечених війною доль і більше ніколи не допустити такого жаху, як війна!
Автор: Чихлатих Наталія Миколаївна, бібліотекар Костянтинівської СРШ І-ІІІ ст. "ПРОМЕТЕЙ" Мелітопольської районної ради Запорізької області.

# data[].attributes.headline
Козлов Михайло Микитович (1924-1999)

# data[].attributes.subject
Козлов Михайло Микитович (1924-1999)

# data[].attributes.body
Мій дідусь  Козлов Михайло Микитович народився  24 серпня 1924 року в селі Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області. Був другою дитиною у великій родині. Крім нього у сім"ї було ще два брата та дві сестри.
У 1941 році закінчив Костянтинівську семирічну школу, а вже у вересні цього ж року, після місячного навчання добровільно пішов на фронт.
Взимку 1943 року, під час наступальної операції біля м. Вітебська дідусь отримав тяжке поранення лівої руки.
На жаль, поранення виявилось важким. Діду видали довідку у якій зазначено: «годен к нестроевой службе», та Михайло Микитович не зміг залишити свою бригаду і не раз тікав із госпіталю на передову. Після одужання брав Мінськ, Бєлосток, форсував р. Одер, брав участь у взятті м. Штеттін та оточенні м. Кунінгсберг.
Не раз згадував дід  своїх фронтових товаришів. І щороку друзі-однополчани зустрічалися  9 Травня – це була своєрідна традиція.
В рідне село Костянтинівку Михайло Микитович повернувся в березні 1947 року. Одразу ж пішов працювати в колгосп імені Фрунзе в тракторну бригаду. І працював там все життя. І навіть коли пішов на пенсію, йому пропонували повернутися і працювати і далі.
Добре, що односельці пам’ятають, який подвиг здійснили наші солдати під час Другої світової війни. Михайла Микитовича залюбки запрошували на заходи в дитячі садочки, школи, де  діти мали змогу наживо зустрітися з ветераном та поспілкуватися з ним. Він із натхненням розповідав про воєнний час: "Ці дні й досі маю за найщасливіші у своєму житті. Я воював на фронтах Великої Вітчизняної війни з першого до останнього дня і бачив багато подвигів радянських людей, але масовий, ідеально чистий героїзм вчорашніх школярів на все життя запав мені в серце."
Автор: Чихлатих Наталія Миколаївна, бібліотекар Костянтинівської СРШ І-ІІІ ст. "ПРОМЕТЕЙ" Мелітопольської районної ради Запорізької області.

# data[].attributes.headline
Доля Григорій Григорович (1920 - 1990)

# data[].attributes.subject
Доля Григорій Григорович (1920 - 1990)

# data[].attributes.body
Мій прадідусь Доля Григорій Григорович (1920 - 1990), захисник героїчного гарнізону дзоту № 11 м. Севастополь. Особовий склад кулеметного дзоту № 11, який знаходився на схилі висоти 192,0 в 200 м. від села Камишли, складався з 8 чоловік. Командир Сергій Раєнко і червонофлотці Олексій Калюжний, Дмитро Погорєлов, Іван Єремко, Василь Мудрик, Іван Четвертаков та мій прадідусь Доля Григорій. 17 грудня командир Раєнко запропонував своїм бійцям дати наступну клятву: ,,Не відступити назад ні кроку. Ні при яких умовах не здаватись у полон. Боротись з ворогами по - чорноморськи, до останньої краплі крові. Бути хоробрим та мужнім до кінця". Всі бійці підписались під нею. Вони захищами дзот три дні. Вранці 20 грудня знову почався бій. Григорій Доля був важко поранений, командир наказав пораненому вночі пробратися на командний пункт, докповісти ситуацію та попросити про допомогу, і це йому вдалося. Прийдешнім підкріпленням ворог був відкинутий. Вони виконали клятву і обезсмертили свої імена. На місці дзоту було встановлено памятний білий обеліск.
Автор: Попов Микола,
учень 5 класу Новомиколаївської ЗОШ, Мелітопольського району, Запорізької області

# data[].attributes.headline
Кривенко Іван Кирилович (1908 - 1992)

# data[].attributes.subject
Кривенко Іван Кирилович (1908 - 1992)

# data[].attributes.body
Мій дідусь проживав у с. Велика Дівиця Прилуцького р-ну Чернігівської обл. Пішов на фронт у 1942 р. Звільняв територію України та країн Західної Європи. Форсував   р. Одер. Був поранений. Дійшов до Берліна. Нагороджений медаллю «За відвагу». Не любив розповідати про війну, бо тяжкими були його спогади. Не міг забути про ще гарячі печі концтабору в Любліні, запеклі бої,  моменти, які   "на волосину" відділяли від смерті... Вічна Пам'ять і Слава визволителям і моєму дідусеві Івану Кириловичу.
Автор: Немашкало Людмила Миколаївна, завідувач бібліотеки Енергодарської ЗОШ І-ІІІ ст. №7

# data[].attributes.attachment_link.title
New photo by Людмила Немашкало

# data[].attributes.headline
Загной Володимир Карпович (1927-1945)

# data[].attributes.subject
Загной Володимир Карпович (1927-1945)

# data[].attributes.body
Житель с.Маяк Новомиколаївської сільської ради добровольцем пішов на фронт в 1943 році. Рядовий, кулеметник 175-гвардійського стрілецького полку,1-го Українського фронту був нагорожений медаллю «За отвагу»,  орденом Слави ІІІ ступеня. За героїзм, мужність і сміливість виявлені під час переправи через р.Одер, В.К.Загною 10 квітня 1945 року було присвоєно звання Героя Радянського Союзу (посмертно). В.К.Загной похований в містечку Кендзежин – Козлє Опольського воєводства Республіки Польща».
Автор: Хавер Надія Петрівна,  завідуюча музеєм Новомиколаївської ЗШ І-ІІІ ст.,
Мелітопольського району,
Запорізької обл.