# data[].attributes.headline
Розгадай кросворд

# data[].attributes.body
Розгадай кросворд

# data[].attributes.attachment_link.title
Кросворд "Вінні та його друзі"

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитай! Відгадай! Запиши!

# data[].attributes.body
Склади тест

# data[].attributes.attachment_link.title
Тести "Аліса в Задзеркаллі"

# data[].attributes.attachment_link.description
Прочитай казку! Склади тест! Перевір свої знання!

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
КЕРРОЛЛ, Льюїс (Carroll, Lewis; автонім: Доджсон, Чарлз Латвідж - 27.01.1832, с Дарсбері, графство Чешир - 14.01.1898, Гілфорд) - англійський письменник. Чарлз Латвідж Доджсон (таке справжнє ім'я Керролла) народився у невеличкому селі Дарсбері в графстві Чешир. Він був найстаршим сином скромного парафіяльного священика Чарлза Доджсона та Френсіс Джейн Латвідж. При хрещенні, як нерідко траплялося у ті часи, йому дали два імені: перше - на честь батька, друге, Латвідж, - на честь матері. Він виховувався у великій родині: семеро сестер і троє братів. Діти отримали домашнє виховання; навчав їх закону Божого, мов та основ природничих наук, "біографії" та "хронології" батько. Чарлз Доджсон був людиною непересічною: глибока релігійність та університетська освіченість поєднувалися в ньому зі схильністю до ексцентричного. Батько не лише не притлумлював у дітях прагнення до найрізноманітніших ігор і веселих витівок, а й усіляко їм сприяв. Найбільшим вигадником тут незмінно був Чарлз. З допомогою сільського столяра Чарлз змайстрував театр маріонеток; він писав для нього п'єси, які сам і розігрував. Нерідко, перевдягнувшись факіром, він показував схвильованій аудиторії дивовижні фокуси. Для своїх молодших братів і сестер він видавав рукописні журнали, у яких все - "романи", цікаві замітки з "природничої історії", вірші та "хроніки" - вигадував сам. Він не лише переписував їх дрібним виразним почерком, а й ілюстрував власними малюнками, оформлював і оправляв.

Уже в ранніх опусах виразно відчувається схильність юного автора до пародії та бурлеску. Гумористичного переосмислення та переінакшення зазнають рядки класичних віршів - В. Шекспіра, Дж. Мільтона, Т. Грея, Т.Б. Маколея, С.Т. Колріджа, В. Скотта, Дж. Кітса, Ч. Діккенса, А. Теннісона й ін. У цих "перших напівсерйозних спробах наближення до літератури та мистецтва" юний автор виявляє широку начитаність і безумовну обдарованість.

Коли Чарлзові виповнилося дванадцять років, його віддали у школу - спершу річмондську, а потім у знамениту Реґбі. Це був привілейований навчальний заклад закритого типу, який викликав у Керролла різку неприязнь. "Не можу сказати, ніби шкільні роки залишили в мені приємні спомини, - писав він через багато років. - Ні за які блага не погодився б я знову пережити ці три роки". Навчання Керроллу давалося легко. Особливий інтерес він виявив до математики та класичних мов.

Решта життя Керролла пов'язана з Оксфордським університетом. Він закінчив коледж Христової церкви (Крайст Черч Коледж), один із найстаріших в Оксфорді, з відзнакою за двома факультетами: математики та класичних мов - випадок рідкісний навіть на ті часи. 1855 р. йому було запропоновано професорську посаду в цьому коледжі, традиційною умовою якого тоді було прийняття духовного сану та целібату. Останнє обмеження не хвилювало молодого математика, позаяк він ніколи не відчував потягу до матримонії; однак якийсь час відкладав прийняття сану, бо побоювався, що через це йому доведеться відмовитись від страшенно улюблених ним занять - фотографії та відвідування театру, які могли вважатися надто легковажними для духовної особи. 1861 р. він прийняв сан диякона, що було тільки першим, проміжним, кроком. Однак зміни університетського статусу позбавили його від необхідності наступних кроків у цьому напряму.

Доктор Доджсон присвятив себе математиці. Його перу належать Ґрунтовні праці з математики, але "особливої віртуозності він досяг у складанні та розв'язку складних логічних задач, здатних завести в глухий кут не лише недосвідчену людину, а й сучасну ЕОМ".

Доктор Доджсон провадив самотній і суворо впорядкований спосіб життя. Лекції, математичні студії, які переривалися скромним ленчем, знову студії, далекі прогулянки (вже в літньому віці по 17-18 миль на день), увечері обід за "високим" викладацьким столом у коледжі та знову студії. Все життя він страждав від затинання і нерішучості, знайомств уникав, лекції читав рівним механічним голосом. В університеті його вважали педантом, ексцентриком і диваком.

Доктор Доджсон писав багато листів. На відміну від своїх сучасників, які не бажали наслідувати "добру" епістолярну традицію XVII- XVIII ст., він не лише писав листи, а й завів спеціальний журнал, у якому зазначав усі відіслані й отримані ним листи, розробивши складну систему прямих і зворотних посилань. За тридцять сім років Керролл відіслав 98721 лист.

Керролл страждав від безсоння. Ночами, лежачи без сну в ліжку, він придумував, аби відволіктися від сумних думок, "Опівнічні задачі" - алгебраїчні та геометричні головоломки - і розв'язував їх у темряві. Пізніше Керролл опублікував ці головоломки під назвою "Опівнічні задачі, придумані безсонними ночами", змінивши в другому виданні "безсонні ночі" на "безсонні години".

Керролл пристрасно любив театр. Читаючи його щоденник, до якого він занотовував найнезначніші події дня, бачиш, яке місце посідала в його житті не лише висока трагедія, Шекспір, єлизаветинці, а й комічні бурлески, музичні комедії та пантоміма. Згодом, уже будучи відомим автором, він особисто спостерігав за постановкою своїх казок на сцені, виявляючи витончене розуміння театру і законів сцени.

Замолоду Доджсон мріяв стати художником. Він багато малював - олівцем або вуглем, ілюструючи власні юнацькі спроби. Навіть відіслав серію своїх малюнків у "Гумористичний додаток до "Тайме". Редакція їх відхилила. Тоді Доджсон взявся за фотографію і досяг тут дивовижних висот. На думку фахівців, Керролл був одним із найкращих фотографів XIX ст.

Проте понад усе Доджсон любив дітей. Цураючись дорослих, почуваючи себе з ними важко та скуто, болісно затинаючись, іноді не в стані вимовити жодного слова, він ставав надзвичайно веселим і цікавим співбесідником, варто було йому лише з'явитися в товаристві дітей. "Не розумію, як можна не любити дітей, - писав він в одному зі своїх листів, - вони становлять три чверті мого життя". Він здійснював з ними тривалі прогулянки, водив їх у театр, запрошував у гості, розважав спеціально вигаданими для них оповідками, які супроводжувалися швидкими виразними замальовками за ходом розповіді. Спілкування з дітьми, гра незмінно слугували поштовхом до творчості для Керролла. Його найкращі твори - обидві казки про Алісу, вірші - виникли як імпровізація, хоча згодом значно доопрацьовувалися.

Доджсон лише раз виїздив за межі Англії. Влітку 1867 р. разом зі своїм другом ректором Лідделлом він вирушив у Росію - досить незвична на той час подорож. Відвідавши дорогою Кале, Брюссель, Потсдам, Данціґ, Кенігсберг, він провів у Росії місяць - з 26 липня до 26 серпня і повернувся в Англію через Вільно, Варшаву, Емс, Париж. У Росії Доджсон побував у Петербурзі та його околицях, Москві, Сергієвому Посаді та з'їздив на ярмарок до Нижнього Новгорода. Свої враження він стисло виклав у "Російському щоденнику".

Більше Керролл не виїздив за межі Англії. Інколи він бував у Лондоні, де продовжував також уважно стежити за театральними постановками; канікули проводив зазвичай в Ґілфорді, де жили його сестри. Там він і помер 14 січня 1898 р. На ґілфордському кладовищі над його могилою стоїть звичайний білий хрест.

На батьківщині Керролла у сільській церкві Дарсбері, є вітраж, де поруч із замисленим Додо стоїть Аліса, а навколо стовпилися Білий Кролик, Березневий Заєць, Чеширський Кіт та ін.Перше видання книги "Аліса в Країні чудес" ("Alice's Adventures in Wonderland") побачило світ 27 червня 1865 р., а в грудні 1871 р. читачі зустрілися і з другою частиною книги - "Крізь дзеркало і що там побачила Аліса, або Аліса в Задзеркаллі" ("Through the Looking-glass and What Alice Found There").

Перша книга про Алісу вдалася Керроллу не відразу. Існує щонайменше три варіанти. Про перші два відомо небагато. 1 липня 1862 р. під час прогулянки човном по невеличкій річці, що впадає в Темзу неподалік від Оксфорда, Керролл почав розповідати дівчаткам Лідделл, донькам свого колеги, ректора коледжу Крайст Черч, казку про пригоди Аліси, названої так за ім'ям його улюблениці, десятирічної Аліси Лідделл. Казка дівчаткам сподобалась, і під час наступних прогулянок і зустрічей вони неодноразово вимагали продовження. З щоденника К відомо, що він розповідав свою "нескінченну казку", а іноді, коли під рукою опинявся олівець, малював по ходу розповіді своїх героїв у дивних ситуаціях, що випали на їхню долю. Згодом Аліса попросила Керролла записати для неї казку: "Нехай у ній буде якнайбільше різних нісенітниць". Уже в початковому імпровізованому варіанті "нісенітниці" (або нонсенси) були присутні разом з більш традиційними "пригодами".

Лише 1863 p. Керролл завершив перший рукописний варіант казки, яку назвав "Пригоди Аліси під землею". Проте цей варіант не був відданий Алісі Лідделл; 1864 p. Керролл взявся за другий, детальніший. Своїм дрібним каліграфічним письмом він переписав його від руки і супроводив 37-ма малюнками в тексті, а перший варіант знищив. 26 січня 1864 р. він подарував Алісі цей рукописний зошит, наклеївши на останній сторінці фотокартку семирічної Аліси (вік героїні казки).

Врешті, 1865 р. з'явився остаточний варіант, відомий всім як "дефінітивний текст". Здавалось, цим все і мало б обмежитись, але так не сталося. 1890 р., в розпал першої хвилі популярності казки, Керролл видав варіант "для дітей". Мабуть, у суперечках, які вже понад століття тривають навколо книги Керролла, всі дослідники одностайні лише в одному: книга має подвійну "адресу": вона розрахована на два рівні сприйняття - дитячий і дорослий.

Казки Керролл належать до так званих літературних казок, які набули в Англії неабиякої популярності в середині XIX ст. Представники цього жанру Дж. Рескін, В. Теккерей, Ч. Кінґслі, Дж. Макдональд, Ч. Діккенс по-своєму розробляли фольклорну традицію, переосмислюючи жанр у рамках власних ідей та концепцій. К. більшою мірою тяжів до напряму, представленого Теккереєм і Діккенсом.

"Аліса в Країна чудес" та "Задзеркалля" стоять ближче до іронічної лінії розвитку літературної казки Англії, майстрами якої були Теккерей і Діккенс, але багато в чому й відрізняються від неї. Іронія Керролла має принципово інший характер: вона ближча до тієї значно загальнішої категорії, яка стосовно німецьких романтиків отримала назву "романтичної іронії".

Казки Керролла - це й результат глибокого опанування фольклорної традиції, яка бере початок передусім з казки чарівної, але нею аж ніяк не вичерпується.

# data[].attributes.attachment_link.title
Керрол Льюїс: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
КЕРРОЛЛ, Льюїс (Carroll, Lewis; автонім: Доджсон, Чарлз Латвідж - 27.01.1832, с Дарсбері, графство Чешир - 14.01.1898, Гілфорд) - англійський письменник. Чарлз Латвідж Доджсон (таке справжнє ім'я Керролла) народився у невеличкому селі Дарсбері в графстві Чешир. Він був найстаршим сином скромного парафіяльного священика Чарлза Доджсона та Френсіс Джейн Латвідж.

# data[].attributes.headline
Дивись. Цікаво про а

# data[].attributes.body
Дивись. Цікаво про автора

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лабиринт, книжный интернет-магазин

# data[].attributes.attachment_link.title
Льюис Кэрролл. Интересные факты о жизни и творчестве

# data[].attributes.headline
Дивись. Цікаво про а

# data[].attributes.body
Дивись. Цікаво про автора

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Як народилася одна з найвідоміших книг світу - "Аліса в Країні див"

# data[].attributes.headline
Цікаво про автора

# data[].attributes.body
Цікаво про автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Усім, звичайно ж, відомий видатний англійський письменник Льюїс Керролл (справжнє його ім'я - Чарльз Лютвідж Доджсон), автор безсмертної "Аліси в Дивокраї" і "Аліси в Задзеркаллі". Але таланти Льюїса Керролла аж ніяк не обмежувалися лише літературою. Він був ще й математиком, який протягом чверті століття читав лекції в Оксфорді, і дияконом англіканської церкви. Але мало хто знає, що Льюїс Керролл був ще і фотографом.

Він займався фотографією самовіддано і досягнув великих успіхів у цьому мистецтві. І це за часів, коли аматорська фотографія тільки зароджувалася і була певною ознакою дивацтва. Адже в ті роки таке захоплення вимагало від фотографа-любителя чималих зусиль, ніж сьогодні потребує професійна фотозйомка. Він захопився цим у 1856 році, коли його друг пояснив йому мокрий колодіонний процес.

Льюїс Керролл став першим з портретистів, хто привніс у фотографію природність і невимушеність. У знімках Керролла-фотографа відображається його власний погляд на красу, - він бачив її у безпосередніх і щирих маленьких дітях, з якими дружив і для яких писав.

Як не дивно, але інтерес до фотографії у Льюїса Керролла був викликаний надлишком вільного часу і нестачею занять. У 1856 році, вже будучи викладачем Оксфорда, він пише в своєму щоденнику: " Написав дядькові Скеффінгтону листа із проханням дістати мені фотографічний апарат, бо хочу знайти для себе заняття, крім читання і писемної творчості...". І навесні того ж року він, разом зі колегою і теж фотографом-любителем Реджинальдом Саут, поїхав до Лондону і придбав таки фотоапарат. Куплена камера обійшлася у 15 фунтів - вельми серйозна сума для молодого викладача. До того ж, потрібні були різні, вже забуті нині аксесуари, - ванночки, колби, мензурки, а також магній для спалаху і найрізноманітніші реагенти для проявлення і фіксації.
Та й сам фотоапарат був аж ніяк не малий і не міг використовуватися без спеціальної триноги. Загалом, "єдина забава", як сам Керролл це називав, вимагала відомого самозречення.

Тим не менш, Льюїс Керролл займався фотографією двадцять чотири роки! Він зумів довести до сказу всіх своїх численних друзів, оскільки, за спогадами, скромний і сором'язливий у звичайному житті, Льюїс перетворювався в абсолютно нестерпну людину, варто було лише йому взяти до рук фотоапарат, - настільки він був одержимий своїм захопленням. Але це завдяки цьому захопленню, він залишив для нащадків безліч чудових фотографій, які і сьогодні виглядають дуже гідно, хоча то були романтичні роки фотографії, коли правила та художні рішення формувалися в основному практикою.

Спеціалізувався Льюїс Керолл на портретній фотографії, причому вважав за краще використовувати в якості моделей відомих персонажів (він навіть намагався отримати дозвіл сфотографувати королеву Вікторію) або дітей. За чверть століття дівчаток-моделей було багато, але найвідомішою, звичайно ж, є Аліса Лідделл - та сама, що стала прототипом Аліси з головної книги Льюїса Керролла.

Аліса була донькою одного з деканів Оксфордського університету, Генрі Лідделла, з яким Керролл познайомився також у 1856 році. На той момент Алісі було 4 роки, і вона була четвертою з п'яти дітей Лідделла. Незабаром Льюїс Керролл став другом сім'ї, а Аліса почала з'являтися на його знімках, бо була від природи невимушеною і артистичною водночас.

Сама вона потім згадувала: "Набагато цікавіше, ніж фотографуватися, було отримати допуск до темної кімнати і дивитися, як він проявляє великі скляні пластини". Для дитини це виглядало справжнім чаклунством.

За роки творчості Льюїс Керролл зміг стати одним із видатних фотографів свого покоління, чи не першим привносячи в портретну фотографію (особливо в дитячі портрети) природність, невимушеність і побутові сюжети. Це було не так-то просто, адже тодішня фототехніка допускала тільки довгі витримки, тож потрібно було переконати дитину завмерти у невимушеній позі на 15-20 секунд. Вельми нетривіальне завдання. Але результат, судячи зі збережених знімків, був того вартий. Льюїс Керролл був визнаний найкращим дитячим фотографом 19 століття.

Для своїх зйомок він обладнав в Оксфорді спеціальну повністю засклену студію, яка перебувала на даху будівлі деканату. Діти оксфордської професури обожнювали проводити час в його студії. Для них вона була справжнім раєм і дивом, в якому жили ляльки, ведмеді, жаби, кролики, миші, які стрибали, літали, плескали крилами. А ще тут були музичні шкатулки, криве дзеркало, шарманки, які видавали дивні звуки. Словом це була кімната чудес. Тут розігрувалися нескінченні трюки, а кожен візит супроводжувався несподіваними сюрпризами. Льюїс Керролл обожнював казку і казкову атмосферу, вона надихала його на імпровізацію.

Керролл-фотограф приділяв особливо багато уваги композиції. Жодної випадковості, жодної імпровізації, все продумувалося до дрібниць, особливо розташування рук. Його фотографії більше схожі на ікони, де теж немає нічого зайвого і все продумано. З цієї ж причини Керролл воліє фотографувати свою модель в повний зріст: так вона здавалася йому більш виразною.

Льюїс присвятив фототворчості майже чверть століття, але у 1880 році він раптом повністю припинив знімати. Чому так сталося, - точно не відомо і до нині. Можливо, через те, що на зміну мокрому коллодіонному процесу прийшов сухий, а Керролл вважав його нехудожнім. З фотографії пішла магія казки, коли фотографування перетворилося на щось механічне, - з неї пішли нерухомість, мовчання і зупинка часу, пішла магія процесу.

Вісімнадцять років по тому, у 1898 році він помер, а всі зроблені ним дитячі портрети, за заповітом, були роздані родинам моделей.

Льюїс Керролл створив захоплюючу галерею портретів друзів і рідних, оксфордських колег, учених, прерафаелітів, різного роду знаменитостей, але перш за все - дітей, тих благополучних дітей заможного кола, звідки вийшла і всіма улюблена Аліса.

А в Київській Школі Фотографії, до речі, є курс " Психологія портрета ", де можна набути практичних навичок зйомки, впевненості у собі і, найголовніше, навчитися набагато краще розуміти людей.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
льюїс керролл

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
видатний фотограф

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія фотографії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
история фотографии

# data[].attributes.attachment_link.title
Льюїс Керролл: казкар і фотограф

# data[].attributes.attachment_link.description
Усім, звичайно ж, відомий видатний англійський письменник Льюїс Керролл (справжнє його ім'я - Чарльз Лютвідж Доджсон), автор безсмертної "Аліси в Дивокраї" і "Аліси в Задзеркаллі". Але таланти Льюїса Керролла аж ніяк не обмежувалися лише літературою. Він був ще й математиком, який протягом чверті століття читав лекції в Оксфорді, і дияконом англіканської церкви.

# data[].attributes.body
Про книгу

# data[].attributes.headline
Мультик "Аліса в кра

# data[].attributes.body
Мультик "Аліса в країні Див"

# data[].attributes.attachment_link.title
Алиса в стране Чудес - Все серии подряд / Советские мультфильмы для детей

# data[].attributes.headline
Мультик "Аліса в Зад

# data[].attributes.body
Мультик "Аліса в Задзеркаллі"

# data[].attributes.body
Читай книгу

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аліса в Задзеркаллі

Переклад Валентина Корнієнка

Зміст

Dramatis Personae

Авторова передмова

Розділ перший. Задзеркальний дім

Розділ другий. Сад квітів, які вміли розмовляти

Розділ третій. Задзеркальні комахи

Розділ четвертий. Круть і Верть

Розділ п'ятий. Вовна та вода

Розділ шостий. Шалам-Балам

Розділ сьомий. Лев та Одноріг

Розділ восьмий. "Я сам це придумав!"

Роділ дев'ятий. Королева Аліса

Розділ десятий. Трясець

Розділ одинадцятий. Сну кінець

Розділ дванадцятий. Кому це наснилось?

________________________________________

БІЛІ

Білий Пішак (Аліса) починає і стає Королевою за 11 ходів

1. Аліса зустрічає Чорну Королеву - 28

2. Аліса через d3 (залізниця) - 36

ходить на d4 (Круть і Верть) - 46

3. Аліса зустрічає Білу Королеву (з шаллю) - 61

4. Аліса ходить на d5 (крамничка, ріка, крамничка) - 67

5. Аліса ходить на d6 (Шалам-Балам) - 73

6. Аліса ходить на d7 (ліс) - 99

7. Білий Кінь бере Чорного Коня - 102

8. Аліса ходить на d8 (коронація) - 116

9. Аліса стає Королевою - 127

10. Аліса "рокірується" (бенкет) - 131

11. Аліса бере Чорну Королеву і виграє партію - 135

[5]

ЧОРНІ

1. Чорна Королева відходить на h5 - 32

2. Біла Королева ходить на с4 ( ловить шаль) - 61

3. Біла Королева ходить на с5 (стає Вівцею) - 67

4. Біла Королева відходить на f8 (залишає на полиці яйце) - 73

5. Біла Королева ходить на с8 (рятуючись від Чорного Коня) - 95

6. Чорний Кінь ходить на е7 - 100

7. Білий Кінь ходить на f5 - 116

8. Чорна Королева йде на е8 ("екзамен") - 118

9. Королеви "рокіруються" - 127

10. Біла Королева ходить на а6 (суп) - 134

[6]

DRAMATIS PERSONAE*

(Розміщення перед початком гри)

БІЛІ

Фігури

Круть

Одноріг

Вівця

Біла Королева

Білий Король

Дідусь

Білий Лицар

Верть

Пішаки

Стокротка

Хтось

Устриця

Тигрова Лілея

Троянда

Устриця

Жабун

Стокротка

ЧОРНІ

Пішаки

Стокротка

Салонний Саєць

Устриця

Крихітка Луї

Оленя

Устриця

Кеп Ель-Юшник

Стокротка

Фігури

Шалам-Балам

Тесля

Морж

Чорна Королева

Чорний Король

Крук

Чорний Лицар

Лев

________________________________________

*Дійові особи (лат.). [7]

________________________________________

АВТОРОВА ПЕРЕДМОВА

Оскільки шахова задача, подана на попередній сторінці, декотрих читачів загнала в глухий кут, певно, годилося б пояснити, що її складено згідно з правилами - якщо говорити про самі ходи.

Правда, черговості ходів чорних та білих дотримувано не так суворо, як належало б, а "рокірування" трьох Королев просто означає, що всі вони потрапляють до палацу; але кожен, хто завдасть собі клопоту порозставляти фігури і зробити зазначені ходи, впевниться, що "шах" Білому Королю на 6-му ході, втрата чорними Коня на 7-му та фінальний "мат" Чорному Королю абсолютно відповідають законам гри.

Нові слова у вірші "Курзу-Верзу" (див. стор. 20) викликали певні незгоди щодо їхньої вимови: тож, мабуть, годилося б дати пояснення і з цього приводу. У "яски" наголос слід робити на останньому складі, а в "марамульки" - на передостанньому.[8]

Різдво 1896р.

Дитя із соняшним чолом

І дива спраглим зором!

Хай все змінилося кругом

І розділя нас море,

Ця повість - дар мій, знаю, вмить

Тебе, мій друже, звеселить.

Твоїх не видно зір-очей,

Не чуть дзвіночка сміху,

Ти панна вже - й мене, ачей,

Забула... Але втіха

Зігріє дні мої однак,

Як ти спізнаєш казки смак.

Я почато ще давніш,

Як сонце літнє сяло,

Під сплески весел у човні

Прості слова звучали.

Ті сплески в пам 'яті живуть,

Хоча літа ячать: забудь!

Ходи ж, послухай, не барись,

Допоки голос грізний

Гукне до одру - й не просись

Тоді - вже буде пізно.[9]

Ми діти, сиві вже нехай,

Нас спать лягати й не благай!

Довкіл мороз, сліпучий сніг,

Похмурий шал хурдиги,

А в нас - дитячий, щасний сміх,

Багаття жаром диха.

В обіймах казки не страшні

І лютої негоди дні.

Хай тихої зажури флер

На повість ліг спроквола,

Хай сонцесяйний день помер,

І літо захололо,

Та чарів казки подих зла

Не розіб'є, не подола. [10]

Розділ перший

Задзеркальний дім

Одне було ясно: біле кошеня тут ні до чого, у всьому завинило чорне. Ось уже із чверть години мама-кішка вмивала Сніжинку (яка, зрештою, не дуже й пручалася), тож наробити шкоди вона просто не мала коли.

А на те, як Діна вмиває своїх діток, варто було подивитися: однією лапою вона притискала бідолашку вухом до підлоги, а другою терла їй писочок, починаючи з носа. Ось і тепер, як уже згадано, вона працювала в поті чола над білим кошеням, а те лежало собі слухняно і навіть помуркувало - мабуть, відчувало, що все те робиться для його ж таки добра.

З чорним кошеням Діна впоралася раніше, тож поки Аліса, згорнена калачиком у кутку великого фотелю, сонливо мурмотіла щось собі під ніс, воно затіяло несамовиту гру з клубком прядива, сяк-так змотаного Алісою, і мотиляло ним доти, доки не розсотало знов. Тепер, сплутане і все в ковтунах, прядиво розтяглося по килимку перед каміном, а Кицюня ганялася посеред нього за власним хвостом.

- О маленька вреднюча нечемо! - вигукнула Аліса, підхопила кошеня і легенько поцілувала в писочок - мабуть, на знак того, що воно в неласці.

- Їй-бо, Діні слід подбати про твої манери! Чуєш, Діно? Це твій обов'язок! - додала вона [11] якнайсуворіше, з докором позираючи на кішку, а тоді забралася назад у фотель, прихопивши з собою кошеня й вовну, і знову заходилася коло прядива.

Проте діло в Аліси йшло мляво, бо вона без угаву гомоніла: то до кошеняти, то сама до себе. Кошеня чемно сиділо в неї на коліні і вдавало, ніби пильнує за роботою. Час від часу воно делікатно торкалося клубка лапкою - мовляв, і раде б допомогти, та не знає як.

- А чи відомо тобі. Кицюню, що буде завтра? - озвалася до нього Аліса. - Угадала б, якби посиділа зі мною вранці біля вікна, але Діна саме тебе чепурила. Я ж дивилася, як хлопці хмиз на вогнище збирали (а хмизу для нього, Кицюню, треба чимало!). Збирали-збирали та й облишили, бо дуже схолодніло й пішов сніг. Але нічого, Кицюню, дивитися на вогнище підемо завтра!

Тут Аліса обвила нитку кошеняті довкола шиї - просто так, аби побачити, як йому пасуватиме. Кошеня стало виборсуватись, клубок скотився на підлогу і розсотався знову.

- Знаєш, Кицюню, яка я була лиха за оцю твою шкоду? - повела далі Аліса, тільки-но вони повмощувались у фотелі знов. - Ледь не виставила тебе за вікно, на сніг. І це було б тобі, нечемного, цілком по заслузі! Ага, не знаєш, де подіти очі? Ось не перебивай мене! (Тут вона піднесла догори пальця).

- Зараз я викажу всі твої провини. Перше: поки Діна тебе вмивала, ти двічі кавкнула. Навіть [12] не переч: я чула на власні вуха! Що ти сказала? (Аліса вдавала, наче кошеня справді розмовляло.) Лапка тернула очко? Мамина? А чого було витрішки продавати? Заплющила б очі, і все було б гаразд.

- Ну, годі вже виправдовуватися, слухай-но далі! Друге: коли я налила Сніжинці молока, ти за хвоста відтягнула її від миски. Кажеш, пити захотілося? А їй, гадаєш, не хотілося?.. І третє: досить мені було відвернутись, як ти розсотала все прядиво. Аж три провини, Кицюню-любуню, і тебе ще не покарано за жодну: усі твої покарання, ти знаєш, я відкладаю на середу...

"А що, коли б і мої покарання складати отак докупи? - мовила Аліса вже радше до себе. - Що б то на мене чекало у день розплати Гадаю, тюрма, не інакше! Або стривай... може, за кожну провину мене б лишали без обіду, - тоді в гіркий день розплати я мала б не пообідати разів із п'ятдесят!.. Ну, я б не надто злякалася! Куди легше стільки не з'їсти, аніж з'їсти!"

- Чуєш, Кицюню, як шурхотить об шибку сніг, - м'яко та лагідно, мовби хто ізнадвору обціловує вікно!.. Сніг, мабуть, закоханий у дерева й поля, якщо так ніжно їх цілує. А тоді повиває їх білою ковдрою і, либонь, приказує: "Люлілюлі, кохані! До літа, до літа..."

- А як літо приходить і вони, Кицюню, прокидаються, то вбираються в зелені шати і пританцьовують з кожним вітерцем... Ох, як це гарно! - вигукнула Аліса, заплескала в долоні і знову впустила клубок. [13]

- Як би мені хотілося, щоб так і було! Бо гаї, я певна, восени засинають - вони такі сонні у зжовклому листі...

- Слухай, Кицюню, а в шахи ти граєш? Не смійся, золотко, - я цілком серйозно. Бо коли ми сьогодні грали, ти так дивилася, мовби все розуміла... А коли я сказала "Шах!", ти аж замуркотіла! Ох, Кицюню, який то був гарний шах! І я б таки виграла, якби вражий кінь не ввігнався між моїх фігур! Кицюню, люба, нумо гратися, ніби ти...

Тут я хотів би тобі оповісти бодай дещо з того, що звичайно починалося улюбленим Алісиним "Нумо гратися..."

Не далі, як учора вони з сестрою добряче посперечалися. А все почалося із "нумо гратися в королів та королев". Сестра, яка у всьому любила точність, доводила, що це неможливо, бо Їхніх Величностей лише двоє, тож Аліса, врешті, мусила поступитися. "Гаразд, - сказала вона, - тоді ти будеш кимось одним, а я - всіма іншими".

А раз вона мало не на смерть налякала свою стару нянечку, зненацька крикнувши їй у саме вухо: "Нумо гратися, нянечко, в гієну і кістку. Я - голодна гієна, ти - кістка!"

Але ми відбігли від Алісиної розмови з кошеням. Отже, Аліса сказала:

- Нумо гратися, Кицюню, в Чорну Королеву. Знаєш, що я думаю? Якби тобі отак сісти та згорнути на грудях передні лапки, ти була б викапана Чорна Королева! От спробуй, золотко! [14]

Аліса взяла із шахового столика Чорну Королеву і поставила її перед кошеням: мовляв, дивись і наслідуй!

Проте нічого з того не вийшло, і насамперед тому, що, коли вірити Алісі, кошеня нізащо не хотіло як слід згорнути лапки! Тож за покару Аліса виставила його на камін перед Дзеркалом - хай бачить, яке воно вреднюче.

- Якщо ти зараз же не схаменешся, - додала вона, - я спроваджу тебе он туди, за Дзеркало. Ну, що ти на це скажеш?

- От якби ти менше говорила, а більше слухала, я б розповіла тобі дещо про Задзеркальний дім. По-перше, як бачиш, там є світлиця - точнісінько, як наша, тільки все там навпаки. І все добре видно, коли стати на крісло, - усе, окрім каміна. Ох, і кортить же кинути на нього оком! Цікаво, чи горить у них взимку вогонь? Бо це завжди таємниця, - хіба як закуриться наш камін - тоді й там з'явиться димок. Правда, дим вони можуть пускати задля омани - щоб ми подумали, ніби й у них горить вогонь... І книжки в них подібні до наших, тільки слова не так написані.

# data[].attributes.attachment_link.title
Аліса в Задзеркаллі - Льюїс Керрол, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Аліса в Задзеркаллі Переклад Валентина Корнієнка Зміст Dramatis Personae Авторова передмова Розділ перший. Задзеркальний дім Розділ другий. Сад квітів, які вміли розмовляти Розділ третій. Задзеркальні комахи Розділ четвертий. Круть і Верть Розділ п'ятий. Вовна та вода Розділ шостий. Шалам-Балам Розділ сьомий. Лев та Одноріг Розділ восьмий. "Я сам це придумав!"

# data[].attributes.headline
Слухай казку

# data[].attributes.body
Слухай казку

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокниги українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Льюїс Керрол-Аліса в задзеркаллі  (аудіокнига українською)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Слухай казку

# data[].attributes.body
Слухай казку

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Волшебные сказки

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудиосказка Винни-Пух и все-все-все слушать онлайн (Алан Александр Милн Аудиокнига)

# data[].attributes.headline
Дивись мультик

# data[].attributes.body
Дивись мультик

# data[].attributes.attachment_link.title
Винни Пух Дисней (на русском) Медовый пир

# data[].attributes.headline
Дивись мультик

# data[].attributes.body
Дивись мультик

# data[].attributes.attachment_link.title
Сборник мультиков: Винни Пух | Winnie the Pooh russian animation

# data[].attributes.headline
Цікаво про автора

# data[].attributes.body
Цікаво про автора

# data[].attributes.headline
Дивись. Цікаво про а

# data[].attributes.body
Дивись. Цікаво про автора

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти з життя дитячого письменника Алана Мілна

# data[].attributes.body
Читай казку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Алан. А. Мілн

Вінні-Пух

Переклад з англійської Леоніда Солонька

Приповідка

Вам доводилося читати іншу книжку про Крістофера Робіна? Ні? Шкода. Бо коли б ви читали ту книжку, то відразу пригадали б, що колись, давно-давно, Крістофер Робін був знайомий з одним лебедем (чи, може, лебідь був знайомий з Крістофером Робіном, зараз не пам'ятаю), якого він звав Пухом. Згодом лебідь кудись залетів, а ім'я від нього зосталося. І коли ведмедик, новий друг Крістофера Робіна, сказав, що йому б личило найкраще в світі ім'я, Крістофер Робін, не задумуючись, назвав його Вінні-Пухом. Так він Вінні-Пухом і залишився.

"Пухом - це зрозуміло. Але чому Вінні?" - спитаєте ви.

Зараз поясню. Неможливо жити в столиці й хоча б двічі на тиждень - у суботу й неділю - не бувати в зоопарку. Правда, є такі диваки, що зовсім не вміють бувати в зоопарку. Вони заходять у ворота, де написано "Вхід", і поспіхом перебігають від клітки до клітки, не минаючи жодної, аж поки опиняться біля воріт, де написано "Вихід". Розумні люди роблять не так. Вони одразу поспішають до тих тварин, яких люблять найбільше, і зостаються з ними, аж поки треба вже йти додому. Так робив і Крістофер Робін.

Тільки-но ми приходили з ним до зоопарку, він одразу мчав туди, де жили білі ведмеді. Зупинившись біля третьої клітки зліва, Крістофер Робін шепотів щось на вухо доглядачеві, і перед нами розчинялися двері. Ми пробиралися темними коридорами, підіймалися крутими сходами й, нарешті, зупинялися перед омріяною кліткою. Двері клітки розчахувались, і до нас вискакувало щось велетенське сіро-буро-волохате.

З радісним вигуком "Ох, як я за тобою скучив!" Крістофер Робін кидався йому в обійми.

То була ведмедиця з чудовим ніжним ім'ям, яким в Англії називають дівчаток - Війні. Тільки от ніхто не знає, чи назвали її так на честь Пуха, чи Пуха назвали так на її честь. Колись ми з Крістофером Робіном знали, але тепер забули...

Щойно я написав ці рядки, як хтось мене під лікоть - штовх. Озираюся, а то Паць, та ще й своїм тоненьким поросячим голосочком кувікає:

- А чого про мене нічого?

- Любий Пацику,- сказав я,- уся книга буде про тебе.

- А чого ж досі про Пуха та про Пуха? - кувікнув він знову.

Бачте, в чому річ: він подумав, що вся ця Приповідка, а далі й Казка буде лише про Пуха, і йому стало трішечки прикро. Звісно, Пух - улюбленець Крістофера Робіна, але й Паць стає йому часто в пригоді, коли Пух чогось не може зробити. Приміром, Пуха не занесеш непомітно до школи, а Паць такий маленький, що зовсім легко вміщається в кишені. І дуже приємно відчувати в кишені такого друга, коли ти не певен, скільки буде два по два - чотири чи п'ять. Іноді Паць вилазить посеред уроку на парту й уважно зазирає в чорнильницю, куди Крістофер Робін часто вмочає перо. Тож не дивно, що Паць грамотніший за Пуха, хоч Пухові це байдуже.

"Аби голова була на плечах",- каже ведмедик.

І правду каже. Аж ось зарепетували й інші:

- А чого про нас нічого?

Гаразд, друзі, облишмо вже Приповідку та перейдемо до самої Казки, яка складається з багатьох-багатьох цікавих пригод...

А.А.М.

ПРИГОДА ПЕРША,

У якій ми знайомимось з Вінні-Пухом та не тими Бджолами

Перед вами звичайний плюшевий ведмедик.

Як бачите, він спускається сходами слідком за своїм другом Крістофером Робіном, головою донизу, і перелічує східці власною потилицею: бум, бум, бум! Іншого способу долати східці він поки що не знає. Правда, часом йому здається, що коли б на хвильку перестати бумкати й гарненько подумати, то можна було б знайти якийсь інший спосіб. Та саме подумати йому, на жаль, і ніколи.

Так чи не так, але ось він уже зійшов униз і готовий з вами познайомитися:

- Війні-Пух!

Коли я вперше почув його ім'я, то дуже здивувався і сказав:

- А я гадав, він хлопчик.

- Він і є хлопчик,- сказав Крістофер Робін.

- То чому ж ти називаєш його Вінні?

- Я не називаю.

- Невже?

- Авжеж. Він не Вінні, він Вінні-Пух. Розумієш?

- Еге, тепер розумію,- швиденько погодився я.

Іноді, коли Вінні-Пух прибумкає з Крістофером Робіном донизу, він любить у щось погратися, але ще більше він любить посидіти тихенько біля вогню й послухати казку. От і цього вечора...

- А як із казочкою? - спитав Крістофер Робін.

- Що з казочкою? - спитав я.

- Ну, ти міг би розповісти Вінні-Пухові казочку? Йому дуже хочеться!

- Може, й міг би,- сказав я.- Тільки якої ж йому хочеться і про що?

- Гарної і про нього. Він же, знаєш, таке ведмежа!

- Та знаю, знаю!

- То розкажи, татусю, будь ласка, - попросив Крістофер Робін.

- Гаразд, спробую.

- І я спробував...

Колись, давно-давно,- здається, минулої п'ятниці - у Лісі жив собі самотній Вінні-Пух.

- Мабуть, йому, однісінькому, там було дуже страшно? - спитав Крістофер Робін.

- Ніскілечки! - буркнув хтось баском.

Одного разу Вінні Пух пішов на прогулянку й забрів на галявину, що була посеред самого Лісу. А посеред самої галявини ріс височенний дуб, а з-посеред самого дуба долинало голосне дзижчання: жжжжжжж!

Вінні-Пух сів під дубом на траву, обхопив голову лапами і став думати-гадати.

Спершу він подумав так:

"Оте жжжжжж! - то недарма. Саме жикання ні з того ні з сього не візьметься. Коли є жикання - це означає, що хтось для чогось жикає. Дуб жикати не може. Значить, жикає хтось інший. А навіщо тобі жикати, якщо ти не бджола? Отже, жикають бджоли. По-моєму, так!"

Далі він ще подумав, подумав і сказав сам до себе:

- А для чого на світі бджоли? Щоб робити мед! По-моєму, так!

Тут він підвівся і сказав:

- А для чого на світі мед? Щоб я його їв! По-моєму, тільки так!

І з цими словами він подерся на дерево. Він ліз, ліз і ліз і, поки все ліз та ліз, по дорозі мурмотів собі пісеньку, яку сам щойно склав:

I ведмедики, й ведмеді

Люблять мед і все на меді.

Жжи!Жжи!Жжи!

Чому це так, скажи?

От він видерся ще трохи вище... і ще трохи вище... а далі ще зовсім-зовсім трішечки вище. І на цей час йому в голові забриніла інша пісенька:

От якби ведмедики,

От якби

Та були всі бджолами!

(Трим-би-би!)

Тоді б вони свої хати

Перестали витягати

На дуби.

Би!

І тоді - коли б це

Та якби -

Бджоли були нами!

(Трим-би-би!)

Лазити б не треба

Трохи не до неба -

На дуби!

Би!

Правду кажучи, Пух уже добряче стомився, через те й пісенька вийшла трохи жалісливою. Але йому залишилось дертися зовсім-зовсім-зовсім небагато: ну, тільки стати на оцю гілочку - і...

Трррісь!!!

- Рятуйте! - крикнув Пух, пролетівши три метри донизу і бемцнувшись об іншу гілку.

- Ех, навіщо я... - пробурмотів він, пролетівши наступних п'ять метрів і бемцнувшись об третю гілку...

- Та я ж не хотів робити ніякої шко... - спробував він пояснити, пролетівши ще метрів із сім догори ногами і бемцнувшись об четверту гілку,- я ж тільки хотів...

- Звісно, краще було б не... - тільки й устиг вимовити Пух, почоломкавшись лобом та спиною ще із шістьма гілками.

- А все через те, - нарешті зізнався він, коли ще тричі перекувицьнувся догори п'ятами, побажав усього найкращого найнижчій гілляці і шугнув у саму середину колючого-преколючого малинового куща, - все через те, що я дуже люблю мед. Рятуйте!

Пух виповз із куща, повисмикував з носа трохи колючок і знов почав думати. І перш за все він подумав про Крістофера Робіна.

- Про мене? - схвильовано перепитав Крістофер Робін, не вірячи такому щастю.

- Авжеж, про тебе.

Крістофер Робін нічого не сказав, але очі його все круглішали й круглішали, а щоки все рожевіли та рожевіли.

Отож Вінні-Пух і подався до свого друга Крістофера Робіна, що жив у тому самому Лісі, тільки в іншому місці, за зеленими дверима.

- Доброго ранку, Крістофере Робіне, - сказав Вінні-Пух.

- Доброго ранку, Вінні-Пуше,- сказав Крістофер Робін.

- Цікаво, чи нема в тебе часом повітряної кульки?

- Повітряної кульки?

- Еге. Я оце саме йшов і думав: "Чи нема часом у Крістофера Робіна повітряної кульки?" Мені було просто цікаво знати.

- А для чого тобі повітряна кулька? - спитав Крістофер Робін.

Вінні-Пух озирнувся довкола й, упевнившись, що ніхто не підслуховує, приклав лапу до рота й прошепотів страшним голосом:

- Мед!

- Та хто ж ходить по мед із повітряними кульками?

- Я ходжу! - сказав Пух.

А трапилося так, що саме напередодні Крістофер Робін був на вечірці у свого друга Паця і там усім гостям роздавали повітряні кульки. Крістоферові Робіну дісталася велика зелена кулька, а одному з Кроликових Родичів та Знайомих приготували велику-превелику синю кульку. Але той Родич і Знайомий не взяв її, бо сам був такий малий, що його не взяли в гості. Отож Крістоферові Робіну довелося вже - так тому й бути - прихопити додому обидві кульки - і зелену, і синю.

- Яка тобі більше до вподоби? - запитав Крістофер Робін Вінні-Пуха..

Пух згріб голову в лапи й глибоко задумався.

- Так отож,- сказав він.- Якщо ти полюєш на мед із повітряною кулькою, найголовніше, щоб бджоли тебе не помітили. Отже, якщо кулька буде зелена, вони можуть подумати, що то гілочка з листям, і не помітять тебе, а якщо кулька буде синя, вони можуть подумати, що то просто клаптик неба, і також тебе не помітять. Тепер питання: у що вони швидше повірять?

- А самого тебе вони не помітять під кулькою? - поцікавився Крістофер Робін.

- Може, помітять, а може, й ні,- сказав Вінні-Пух.- Хіба вгадаєш, що стрілить у голову тим бджолам?

Він подумав ще хвильку й додав:

- Я прикинуся маленькою чорною хмаркою. Тоді вони не здогадаються.

- Коли так, тоді тобі треба взяти синю кульку,- сказав Крістофер Робін.

На тому й погодилися.

Друзі взяли з собою синю кульку, а Крістофер Робін, як завжди (просто так, для годиться), почепив на плече свою рушницю, і вони пішли.

Вінні-Пух найперше завернув до однієї знайомої калюжі й добряче викачався в калюжі, щоб стати зовсім-зовсім чорним, як справжня хмарка. По тому вони почали надувати кульку, тримаючи її удвох за мотузочку, і, коли кулька роздулася так, що здавалося, ось-ось лусне, Крістофер Робін раптом випустив мотузочку з рук.

Вінні-Пух плавно злетів у небо й зупинився саме де треба - біля верхівки бджолиного дерева, тільки трохи збоку.

- Ураааа! - закричав Крістофер Робін.

- Що, гарно? - відгукнувся згори Вінні-Пух.- Ну, на кого я схожий?

- На ведмедя, що летить на повітряній кульці,- відповів Крістофер Робін.

- А на хмарку? - стривожено запитав Вінні-Пух,- на чорну маленьку хмарку в синьому небі хіба не схожий?

- Не дуже.

- Ну, нічого, звідси, мабуть, усе здається інакшим.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вінні-Пух та його друзі - Алан Олександр Мілн, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Алан. А. Мілн Вінні-Пух Переклад з англійської Леоніда Солонька Приповідка Вам доводилося читати іншу книжку про Крістофера Робіна? Ні? Шкода. Бо коли б ви читали ту книжку, то відразу пригадали б, що колись, давно-давно, Крістофер Робін був знайомий з одним лебедем (чи, може, лебідь був знайомий з Крістофером Робіном, зараз не пам'ятаю), якого він звав Пухом.

# data[].attributes.body
Про книгу

# data[].attributes.headline
Дивись діафільм про 

# data[].attributes.body
Дивись діафільм про книгу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Интересный канал

# data[].attributes.attachment_link.title
Диафильм Эрих Кестнер - Эмиль и сыщики

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
23.02.1899 року - 29.07.1974 року

Відомий німецький автор, сценарист, письменник і сатирик XX століття.

Кестнер народився в Дрездені на вулиці Кенигсбрюкер Штрассе, в будинку в якому зараз розташований музей, присвячений його творчості. Батько Кестнера був шкіряником, а його мати, Іда, була служницею і хатньою робітницею. Їй також довелося освоїти професію перукаря, щоб поповнювати убогий сімейний бюджет. Коли Еріх Кестнер жив у Берліні та Лейпцигу, він писав своїй матері дуже зворушливі листи і відправляв поштові листівки майже щодня. Напевно тому в романах Кестнера так часто зустрічається образ матері обтяженої. Ходили чутки, що не Еміль Кестнер був біологічним батьком Еріха, а навпаки, єврейський лікар Еміль Ціммерманн (1864-1953). Однак, ці чутки так і не знайшли свого підтвердження. У своїй автобіографії Коли я був маленьким хлопчиком (1957) написав, що він ніколи не був обтяжений тим, що він був єдиною дитиною в сім'ї, так як у нього завжди було багато друзів.

У 1913 році Кестнер вступив у педагогічний коледж, але в 1916 р. він був змушений залишити навчання, так і не ставши учителем загальної школи. Німеччина вирувало в роки Першої світової війни, яка стала "кінцем дитинства" для Еріха Кестнера. В 1917 році Кестнер був покликаний в армію і приписаний до артилерійських військах. Суворі випробування новобранця, невидные кровопролитні битви і жахи війни сильно вплинули на його антимилитаристскую позицію Кестнера. До того ж безжальне звернення сержанта Вауриха під час курсу молодого бійця стало причиною серцевого недуги Еріха Кестнера. Після війни Кестнер повернувся до занять і з відзнакою закінчив школу, отримавши стипендію від муніципалітету Дрездена.

Восени 1919 Кестнер почав вчитися в Університеті Лейпцига на факультетах історії, філософії, німецької мови та літератури і театру. Кестнер був змушений переїжджати з місця на місце при підготовці дисертації "Фрідріха великого і Німецька література", яку Кестнер захистив у 1925 році. Щоб оплатити своє навчання, Еріх Кестнер працював журналістом і театральним критиком у пристижной газеті Нойє Лайпцигер Цайтунг. Однак, його критика та публікація еротичної поеми "Вечірня пісня камерного віртуоза" стали приводом до його звільнення у 1927 р.

У тому ж році Кестнер переїжджає в Берлін, продовжуючи писати на лейпцизькому газети під псевдонімом "Берхольд Бюргер". Вподальшому Кестнер буде користуватися іншими псевдонімами як "Мелхіор Куртц", "Пітер Флінт" і "Роберт Нойнер".

До приходу нацистів до влади були найбільш плідними у творчості Кестнера. Всього за пару років в Берліні Еріх Кестнер став одним із найвідоміших інтелектуалів столиці. Він публікував поеми, газетні колонки, статті та огляди у відомих виданнях Берліна.

У 1928 р. Кестнер опублікував свій перший збірник віршів Серце на поясі" ("auf Herz Taille), а до 1933 року у світ вийшло ще три збірки. Завдяки збірці "Лірика на кожен день", Кестнер став однією з провідних постатей німецького об'єктивізму (Neue Sachlichkeit).

Восени 1928 р. Кестнер випустив дитячу книгу "Еміль та Детективи", яка розійшлася мільйонними тиражами і була переведена на 59 мов. Книга відрізнялася своєю реалістичністю і в 1933 Кестнер видав продовження "Еміль і троє близнюка". Дана серія стала початком нового жанру - дитячий детектив.

Кестнер продовжував писати і публікувати дитячі оповідання: Літаюча класна кімната (1933) і Пюнктхен і Антон (1931), які ілюстрував Вальтер Трієр.

У 1931 книга "Еміль та Детективи" була екранізована Герхардом Лампрехтом. Фільм мав великий успіх, проте Кестнер залишився незадоволений сценарієм.

Кестнер написав лише один роман Фабіан (1931) більше схожий на сценарій фільму.

Кестнер був пацифістом і писав для дітей, тому що вірив у творчу силу молоді. Хоча Кестнер був противником нацистського режиму, він, на відміну від своїх колег, не емігрував з Німеччини, щоб стати очевидцом подій зсередини.

Кестнер кілька раз допитувався у гестапо, і він був вигнаний з гільдії письменників. Книги Кестнера спалювалися нацистами як "суперечливі духу Німеччини". Лише в 1942 р. Кестнеру дозволили написати сценарій до фільму Мюнхаузен. У 1944 р. його будинок у Берліні був зруйнований під час бомбардування. На початку 1945 р. він переїхав в Тіроль. Про свої переживання під час нацизму Кестнер видав щоденник Notabene 45 (1961).

Після війни Кестнер переїхав в Мюнхен, де редагував місцеву газету Neue Zeitung і публікував юнацький журнал "Пінгвін". До того ж Кестнер працював на різних радіостанціях, написавши ряд пісень, скетчів, радіоп'єс, промов і есе на теми нацизму, Другої світової війни, суворих труднощів пост-військової Німеччини.

Оптимізм Кестнера давав надію змученим німцям ФРН у відновленні їх батьківщини. Після "економічного дива" ФРН вступає в НАТО, що ніяк не втішило пацифіста Кестнера. Він також був проти Війни у В'єтнамі. Кестнер не вступав ні в які літературні суспільства, залишаючись дитячим письменником. Повторне відкриття творчості Кестнера сталося в 70-х роках, коли всі його книги були екранізовані. Кестнер був лауреатом багатьох літературних премій, президентом різних товариств т. д.

Кестнер не був одружений, хоча свої останні дитячі книги він написав для свого сина, Томаса Кестнера, який народився у 1957 р.

Кестнер також записував і читав свої твори на радіо. У фільмах він охоче брав ролі оповідачів.

Еріх Кестнер помер у лікарні Нойперлах (Neuperlacher Krankenhaus) 29 липня 1974 і був похований на кладовищі Святого Георгія в Мюнхені.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кестнер Еріх: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
23.02.1899 року - 29.07.1974 року Відомий німецький автор, сценарист, письменник і сатирик XX століття. Кестнер народився в Дрездені на вулиці Кенигсбрюкер Штрассе, в будинку в якому зараз розташований музей, присвячений його творчості. Батько Кестнера був шкіряником, а його мати, Іда, була служницею і хатньою робітницею.

# data[].attributes.headline
Худ. фільм за мотива

# data[].attributes.body
Худ. фільм за мотивами твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Название: Эмиль и детективы
Оригинальное название: Emil und die Detektive
Год выпуска: 2001
Жанр: Детский, семейный, приключения, детектив
Выпущено: Германия, Bavaria Filmverleih- und Produktions GmbH, Lunaris Film, Odeon Film, Zweites Deutsches Fernsehen
Режиссер: Франциска Бух
В ролях: Тобиас Ретцлафф, Аня Соммавилла, Юрген Фогель, Мария Шрадер, Кай Визингер, Тим Хансен, Морис Кумар, Сергей Мойя, Анита Шульц, Анника Шульц, Тобиас Ункауф, Максимилиан Бефорт, Дэвид Клок, Рудольф Ковальски, Грушенка Стивенс, Мартин Файфель
Продолжительность: 01:46:59
Перевод: Профессиональный многоголосый

Инфо: По книге Эриха Кестнера. Последнее время в жизни 12-летнего Эмиля происходят одни неприятности. Сначала их с отцом оставила мать, сбежав в Канаду, потом отца уволили с работы, а затем он стал виновником аварии и лишился прав. Чтобы как-то прервать поток неприятностей, отец отправляет Эмиля отдохнуть к знакомой настоятельнице монастыря под Берлином. В поезде мальчик знакомится с Максом, который похищает у него все деньги на поездку. В Берлине Эмиль знакомится с главарем уличных мальчишек и его подружкой Пони и рассказывает им свою историю. Вместе они пытаются поймать ловкого грабителя, поджидая его в отеле, где он промышляет кражами. Тем временем, Джипси - один из компании мальчишек, под видом Эмиля появляется в доме монахини...

Релиз: Спасибо pretenders!

# data[].attributes.attachment_link.title
Видео Эмиль и детективы / ПМ / Emil und die Detektive / Детский / Германия (2001) DVDRip :: альбом Детские / Страшные и нестрашные истории / Семейный жанр (1952-2015)

# data[].attributes.attachment_link.description
Название: Эмиль и детективыОригинальное название: Emil und die DetektiveГод выпуска: 2001Жанр: Детский, семейный, приключения, детективВыпущено: Германия, Bavaria Filmverleih- und Produktions GmbH, Lunaris Film, Odeon Film, Zweites Deutsches FernsehenРежиссер: Франциска БухВ ролях: Тобиас Ретцлафф, Аня Соммавилла, Юрген Фогель, Мария Шрадер, Кай Визингер, Тим Хансен, Морис Кумар, Сергей Мойя, Анита Шульц, Анника Шульц, Тобиас Ункауф, Максимилиан Бефорт, Дэвид Клок, Рудольф Ковальски, Грушенка Стивенс, Мартин ФайфельПродолжительность: 01:46:59Перевод: Профессиональный многоголосый Инфо: По книге Эриха Кестнера.

# data[].attributes.body
Читай твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Еміль і детективи

ЦЕ ЩЕ НЕ ПОЧАТОК ІСТОРІЇ

Вам я можу сказати щиро: історія з Емілем мене самого заскочила зненацька. Власне, я збирався написати зовсім іншу книжку. Книжку, в якій тигри з переляку клацали б іклами, а з фінікових пальм сипалися б додолу кокосові горіхи. І маленька тубільна дівчинка у чорно-білу пере-смужку сама перепливла б увесь Тихий океан, щоб у Сан-Франціско, у фірмі "Дрінквотер і К°", одержати зубну щітку. Ту дівчинку звали б Петерзілія, та й прізвище в неї теж, безперечно, було б.

Я гадав написати справжню пригодницьку повість про південні моря, бо якось один бородань сказав мені, що ви найдужче полюбляєте читати саме такі книжки.

Перші три розділи були вже цілком готові. Ватажок шибеників на прізвисько Швидка Пошта дістав свій скла-даний ніж, настромив на його лезо гарячі печені яблука і почав спокійно і швидко рахувати до трьохсот дев'яноста семи...

Раптом я не зміг пригадати, скільки ніг у кита! Тоді я вклався на підлогу, бо так мені найкраще думається, і став міркувати. Але й це не зарадило. Я взявся гортати енциклопедичний словник, спершу том на літеру "К", а потім про всяк випадок ще й на літеру "Н", але про те, скільки ніг у кита, там не було жодного слова. А мені треба було це точно знати, щоб писати далі. Знати абсолютно точно!

Бо якби цієї миті з джунглів вийшов, шкутильгаючи, кит, то ватажок шибеників на прізвисько Швидка Пошта не зміг би в нього влучити.

А якби печене яблуко не влучило в кита, то маленька тубільна дівчинка в чорно-білу пересмужку на ім'я Петерзілія ніколи в житті не зустрілася б із пані Леман, що прала діаманти.

А якби Петерзілія не зустрілася з пані Леман, вона ніколи не дістала б того коштовного талона, на який у Сан-Франціско фірма "Дрінквотер і К°" задурно видала б новісіньку зубну щітку. І тоді...

Одне слово, моя пригодницька морська повість,- а я так тішився з неї! - перечепилася, сказати б, об китові ноги. Сподіваюся, ви це розумієте. Я геть засмутився. А коли розповів про це панночці Фідельбоген, вона мало не заплакала. Проте плакати їй не було коли, бо довелося саме накривати стіл до вечері, і вона вирішила поплакати потім. А потім забула. Отакі ці жінки!

Книжку я збирався назвати "Петерзілія в джунглях". Гарненька назва, правда? А тепер три закінчені розділи лежать у мене вдома під ніжкою стола, щоб він не хитався. Але хіба це справжнє діло для пригодницької книжки про південні моря?

Старший кельнер Нітенфюр, якому я часом розповідав про свою роботу, через кілька днів спитав мене, чи я взагалі бував там, унизу.

- Де це - внизу? - здивувався я.

- Ну, в південних морях, в Австралії, на Суматрі, чи на Борнео, чи десь іще.

- Ні, не бував. А навіщо?

- Бо треба писати тільки про те, що сам добре знаєш і сам бачив.

- Але дозвольте, шановний пане Нітенфюр!..

- Це ж ясно, як білий день. У Нойгебауерів, що часто ходять до нашого ресторану, була служниця. Вона зроду не бачила, як смажать курей чи гусей. І ось торік на Різдво господиня звеліла їй засмажити гуску, а сама пішла по крамницях. Скупившись, вона повернулася додому і з несподіванки замалим не впала: дівчина поставила в духовку гуску просто так, як її принесли з базару. Не обскубану, не обсмалену, не випатрану. Ну й дух же був у хаті, скажу я вам по секрету!

- То й що? - здивувався я.- Чи не хочете ви сказати, що смажити гусей і писати книжки - те саме? Даруйте, любий Нітенфюр, але мені смішно це чути.

Він почекав, доки я насміюсь, а тоді відказав:

- Ваші південні моря, людожери, і коралові рифи, і всі дивовижні дива - то та ж таки гуска. А ваша повість - це духовка, в якій ви хочете засмажити і Тихий океан, і Петерзілію, і тигрів. Ви не знаєте, як смажити таку дичину, отож у вашій книжці буде той самий дух, що і в помешканні Нойгебауерів.

- Але ж саме так робить більшість письменників! - вигукнув я.

- Смачного!

Оце і все, що він сказав.

Якийсь час я сидів у задумі, а тоді заговорив до нього знову:

- Пане Нітенфюр, ви знаєте Шіллера?

- Шіллера? Того, що працює у Вальдшлесхені у броварні?

- Ні, письменника Фрідріха Шіллера, що понад сто років тому написав безліч п'єс.

- А, того Шіллера! Котрому стільки пам'ятників наставлено!

- Того самого. Він написав трагедію "Вільгельм Телль"., дія якої відбувається в Швейцарії. Колись школярів завжди примушували писати твори на цю тему.

- Ми теж писали. Я знаю цього "Телля". Чудова п'єса, їй-бо, чудова. Що правда, то правда. Але шкільні твори - то щось жахливе. Назву одного я й досі пам'ятаю: "Чому Телль не тремтів, коли стріляв у яблуко?". Я схопив тоді двійку. Взагалі, я ніколи не вмів писати...

- Дозвольте мені закінчити свою думку,- сказав я.- Бачте, хоч Шіллер ніколи не бував у Швейцарії, його п'єса про Вільгельма Телля вражає своєю правдивістю, вона правдива до найменшої дрібнички.

- Бо він перед тим читав куховарські книжки.

- Куховарські книжки?

- Еге. Книжки, де все описано. Які заввишки гори в Швейцарії. І коли тане сніг. І яка буває буря на Фір-вальдштетському озері. І як селяни підняли повстання проти губернатора Геслера.

- Ви слушно кажете. Шіллер справді про все це читав.

- Бачите,- пояснює мені Нітенфюр і б'є серветкою муху,- бачите, коли ви теж так зробите і спершу прочитаєте книжки, тоді ви, звичайно, зможете написати свою повість про австралійських кенгуру.

- В мене немає ніякого бажання читати книжки. Якби я мав гроші, то залюбки поїхав би туди і все побачив на власні очі! Але читати книжки...

- Тоді я дам вам добру пораду, - каже він.- Найкраще пишіть про те, що вже знаєте. Ну, про метро, про готелі і таке інше. І про дітей, вони ж бо щодня крутяться у вас під ногами. Та й ми самі не так давно були дітьми.

- Але ж той бородань, що знає дітей як свої п'ять пальців, запевнив мене: це дітям не сподобається.

- Дурниці! - бурмоче пан Нітенфюр.- Ви повірте моїм словам. До речі, я теж маю дітей. Двох хлопчиків і дівчинку. У вихідний день я розповідаю їм, що тут, у ресторані, відбувалося: то хтось утік, не сплативши рахунку, то якийсь клієнт напідпитку намірявся дати ляща хлопчині, продавцеві сигарет, та замість нього ляснув якусь дамочку, що саме проходила повз них. Тоді мої діти слухають, скажу я вам, наче заворожені.

- Ви так гадаєте, пане Нітенфюр? - невпевнено питаю я.

- Авжеж, голову дам відрубати, пане Кестнер,- вигукує він і щезає, бо якийсь клієнт уже дзенькає ножем об склянку, вимагаючи рахунок.

І, власне, тому, що так порадив старший кельнер Нітенфюр, я пишу тепер історію про речі, які всім - вам, їм і мені - давно відомі.

Я подався додому, вмостився на підвіконні і став дивитися на Празьку вулицю, сподіваючись: ану ж унизу з'явиться саме та Історія, що я її шукаю. Тоді я кивнув би їй і сказав: "Будь ласка, підніміться сюди! Я так хотів би вас написати!"

Але Історія не йшла і не йшла. Я почав уже мерзнути, спересердя зачинив вікно і п'ятдесят три рази оббіг навколо столу, та й це не зарадило.

Тоді я вклався, як і спершу, на підлозі й надовго замислився.

Коли отак простягаєшся долі, то світ постає зовсім інший. Видно ніжки стільців, капці, квіти на килимі, попіл від сигарет, пилюку, ніжки стола; навіть знаходиш під диваном ліву рукавичку, яку три дні тому не міг відшукати в шафі. Отак я з цікавістю розглядав свою кімнату задля різноманітності знизу, а не згори і, на превеликий свій подив, виявив, що ніжки стільців мають литки. Справжнісінькі тугі темні литки, наче в якихось негренят або у школярів, що носять коричневі гольфи.

І от коли я взявся лічити ніжки стільців і стола, щоб з'ясувати, скільки, власне, негренят або школярів стоїть тут у мене на килимі, мені спала на думку історія з Емі-лем. Може, через те, що я саме думав про школярів у коричневих гольфах. Чи тому, що прізвице в Еміля - Тішбайн 1.

Так чи так, але та історія пригадалася мені саме тієї миті.

Я лежав непорушно, бо з думками і зі спогадами, що от-от зринуть у пам'яті, треба поводитись, як із бездомними собаками. Досить надто рвучко поворухнутися, чи їм щось сказати, чи простягти руку їх погладити - круть,- і вони вже втекли. А тоді всі жданки погубиш, поки вони зважаться повернутись.

Отож я лежав непорушно і приязно всміхався моєму спогадові. Я хотів надати йому трохи сміливості. І він наче заспокоївся, став довірливим, навіть ступив один крок уперед, ще один... Ту ж мить я схопив його за карк і вже не пускав.

Власне, тримав тільки за карк і все. Бо то зовсім різні речі - тримати за загривок собаку чи згадати якусь історію. Коли тримаєш за загривок собаку, то маєш його всього - з лапами, з писком, із хвостом, з усім, що складає його живу вагу.

Спогади треба ловити інакше, частинами. І, мабуть, насамперед хапати за чуба. Потім за ліву передню лапу, за праву, тоді за задні лапи і так поступово одне за одним. І коли вже гадаєш, що в тебе повністю вся історія,- гоп! - з'являється вухо, що досі десь блукало. Нарешті - коли пощастить - ти знаєш уже всю історію.

Колись я бачив у кінофільмі приблизно таке, як оце розповів. У кімнаті стояв чоловік у самій сорочці. Нараз розчинилися двері - і влетіли штани. Чоловік мерщій їх надів.

Німецькою мовою - ніжка стола.

Тоді примчав лівий черевик, за ним кийок, потім краватка, жилет, за ним шкарпетка, другий черевик, капелюх, піджак, друга шкарпетка й окуляри. Казна-що. Але зрештою цей чоловік вбрався з голови до ніг. Усе в нього було на своєму місці.

Точнісінько таке відбувалося з моєю історією, коли я лежав у кімнаті на підлозі, лічив ніжки стільців і думав про Еміля. І з вами, мабуть, таке не раз коїлось. Я лежав долі й ловив спогади, що звідусіль летіли до мене, як і годиться спогадам.

Нарешті я все зібрав докупи - і повість була готова. Залишилось тільки сісти і підряд усе записати.

Це я і зробив. Бо якби не зробив, ви не тримали б тепер у руках книжки про Еміля. Але насамперед я записав усі її частини в тій послідовності, як вони летіли до мене крізь прочинені двері: лівий черевик, комірець, кийок, краватка, права шкарпетка і так далі.

Повість, роман, казка - усі вони схожі на живих істот, а може, вони і є живими істотами. Вони мають голови, ноги, кровообіг і вбрання, як живі люди. І коли їм бракує носа на обличчі або вони взуті в різні черевики, це відразу всім упадає в око.

Перед тим, як розповісти цю історію, я хотів продемонструвати вам окремі частини цілого, всякі випадки і подробиці.

# data[].attributes.attachment_link.title
Еміль і детективи - Еріх Кестнер, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Еміль і детективи ЦЕ ЩЕ НЕ ПОЧАТОК ІСТОРІЇ Вам я можу сказати щиро: історія з Емілем мене самого заскочила зненацька. Власне, я збирався написати зовсім іншу книжку. Книжку, в якій тигри з переляку клацали б іклами, а з фінікових пальм сипалися б додолу кокосові горіхи.