# data[].attributes.attachment_link.title
бібліотека краєзнавство

# data[].attributes.attachment_link.title
Хрестоматія. Моє місто

# data[].attributes.attachment_caption
Загадкове підземелля

# data[].attributes.headline
Кілька століть тому 

# data[].attributes.body
Кілька століть тому місто Івано-Франківськ було військовою фортецею. В її основі було шість бастіонів, з’єднаних наземними захисними укріпленнями та підземними ходами з центром під міською ратушею. Історики припускають, що підземні переходи були навколо ратуші, під нею, під палацом Потоцьких, Тринітарським монастирем, навколо Колегіати Марiї (тепер – приміщення Музею мистецтв Прикарпаття) та навколо Собору Воскресіння (Архікатедральний собор). Кажуть, засновник міста граф Анджей Потоцький міг проїхати цим підземеллям навіть каретою. Окрім того, у місті були прокладені каналізаційні колектори, які могли служити як підземні ходи для виходу за межі фортеці. Археологічні розкопки, які час від часу ведуться в середмісті, відкривають нові сторінки історії підземного міста. І чим більше точкових розкопок вдається провести, тим краще можна зрозуміти історію фортеці і міста загалом.

# data[].attributes.attachment_caption
Таємниця Бійної гори

# data[].attributes.headline
Вовчинецькі гори — ч

# data[].attributes.body
Вовчинецькі гори — частина Покутської височини, що сягає 300-350 метрів над рівнем моря, з похилими схилами та плоскою поверхнею. Займає площу 30 га. Пагорб розташований на північному сході від Івано-Франківська, біля села Вовчинець. Це місце є не тільки одним з найкращих для відпочинку та огляду краєвидів обласного центру. У давні часи цей масив мав назву Бійна гора. А все тому, що тут колись відбувся страшний бій між козаками і польськими загонами Потоцького. Про гору є багато містичних розповідей. Місцеві мешканці кажуть, що вночі по горах ходить нечисть – вуж з людською головою, крилата змія і таємничий чорний пес. А на Івана Купала тут чути дзвони і співи гріховних монахів.

# data[].attributes.attachment_caption
Цвинтар з вампірами

# data[].attributes.headline
В Івано-Франківську 

# data[].attributes.body
В Івано-Франківську цвинтар на вулиці Київський був діючим від початку минулого століття. Втім, свою славу це таємниче місце отримало після закриття його радянською владою в середині 70-х років. Існують легенди, що тут колись був похований вампір. У 1974 році в Івано-Франківську почали знаходити трупи з дивними слідами укусів на шиї. Звісно, радянська влада відстоювала думку, що ніяких вампірів не буває. Але «вампірову могилу» було випалено військовим вогнеметом. Після цього випадки дивних смертей припинилися. Втім, Київське кладовище й понині є місцем паломництва для поціновувачів містики.

# data[].attributes.attachment_caption
Відьмова гора

# data[].attributes.headline
Історія виникнення п

# data[].attributes.body
Історія виникнення пагорба у парку Шевченка, неподалік від стадіону «Рух», окута суцільними таємницями. Найбільш попсова версія каже, що саме на цьому місці проводили свої обряди відьми і сатаністи. Саме тому це місце віддавна називають «відьмова гора». Втім, достеменної інформації про походження цього пагорба й досі немає. Відомо тільки, що він виник за часів Австро-Угорщини. Ще до початку Першої світової війни, коли в Станиславові не було високих будівель, гору насипали як оглядовий майданчик. З неї було видно мало не всі околиці. До слова, минулого року пагорб нагадав про свою містичність, адже саме біля його підніжжя сталося жахливе вбивство жінки, яку застрелив колишній чоловік, після чого сам вкоротив собі віку

# data[].attributes.attachment_caption
Тунель до Галича

# data[].attributes.headline
Декілька років тому 

# data[].attributes.body
Декілька років тому в самому центрі Івано-Франківська, між будівлею медуніверситету і колишнього «Пасажу», під час ремонтних робіт розкопали підземний хід. Тоді закралися здогадки про те, що це один із підземних ходів, який з’єднував бастіони Станиславівської фортеці. Через це вкотре згадали легенду, що колись із Станиславівської фортеці підземні ходи вели до Пнівського і Галицького замків. Втім, наразі дослідники не змогли їх знайти. До слова, існує також версія, що підвали лівого крила міської ратуші якраз і є початком містичних підземних ходів, що ведуть до Галича – колишньої столиці Галицько-Волинського князівства. Історики також припускають, що підземні ходи були й від села Вільшаниці до Галича – ними свого часу міг користуватися князь Данило Галицький.

# data[].attributes.attachment_caption
Мармулядова пожежа

# data[].attributes.headline
За легендою, у 1868 

# data[].attributes.body
За легендою, у 1868 році на вулиці Липовій смажила господиня сливову мармуляду, та відволіклася на балачки чи то з сусідкою, чи то з молодим драгуном. Вітер підхопив жаринку, загорівся дах, через годину пожежа охопила все середмістя і знищила чверть будинків у Станиславові (так до 1962 року називався Івано-Франківськ). З цієї пожежі почалася кам'яно-цегляна розбудова міста замість дерев'яної і була створена власна пожежна команда.

Вже протягом декількох років Івано-Франківськ запрошує гостей на «мармулядові» фестивалі, ярмарки та гастротури, які є своєрідною мандрівкою в історію міста.

# data[].attributes.attachment_caption
Дерево щастя

# data[].attributes.headline
Прогулюючись славноз

# data[].attributes.body
Прогулюючись славнозвісною «стометрівкою», важко не помітити молоді клени, які прикрашають вулицю з обох боків. А повз сталеве дерево на початку пішохідної зони взагалі важко пройти. З ним також пов'язана цікава історія.

Ще працівники зеленого господарства, які займалися впорядкуванням центральної частини Івано-Франківська, помітили що існує одне місце, де дерево принципово не приживається. Щовесни вони висаджували молоденький клен, і до осені той успішно всихав.

2009 року до Дня міста ковалі зробили Івано-Франківську подарунок - залізне Дерево щастя. Його вирішили посадити на тому «проклятому місті». Сталеве дерево прийнялося одразу. Понад те - воно стало потроху обростати легендами. Наприклад, кажуть, що якщо погойдатись на гойдалці і загадати бажання, то воно обов'язково здійсниться. Там гойдалося багато людей, інколи досить великих габаритів, але «зачарована гойдалка» все не обривалася. Втім таки знайшовся турист, що примудрився зламати гойдалку. Ковалі її швидко полагодили, щоправда, від гріха подалі, причепили крісло значно вище. Тепер туди дістають лишень маленькі дітки, яких підсаджують батьки.

Але дерево і далі виконує бажання. Для цього треба потерти металеве яблуко, що стирчить з пащі змія на стовбурі. Терти слід обов'язково лівою рукою, оскільки справжнє бажання повинно йти від серця.

# data[].attributes.attachment_caption
Екологічна виставка «Я бережу твою природу, бо в мене, земле, ти одна» 

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_caption
Матеріали до екологічної виставки

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентация2

# data[].attributes.attachment_caption
Святковий захід у 4-А класі до Дня захисників і захисниць України, Покрови Пресвятої Богородиці та Дня Українського козацтва, Дня створення УПА. 

# data[].attributes.attachment_link.title
"Нам козацьку славу не забути!". Книжкова виставка

# data[].attributes.attachment_caption
«Доторкнись до історії своєї країни». Виставка до Дня захисника України, Покрови Пресвятої Богородиці та Дня Українського козацтва. 

# data[].attributes.attachment_caption
Урочистий збір 

# data[].attributes.headline
Сьогодні 12 жовтня з

# data[].attributes.body
Сьогодні 12 жовтня з нагоди прийдешнього свята Покрови Пресвятої Богородиці, Дня українського козацтва, Дня захисників і захисниць  України, дня створення УПА відбувся урочистий збір ліцеїстів 8-11 класів. З вітальним словом до присутніх звернулись вчитель предмета «Захист України» Сподарко Б.С.,  учасник війни на сході України майор Перепелиця О.В., директор ліцею Бандура С.П. Учасники учнівського збору вшанували пам'ять всіх героїв-захисників, що віддали свої життя за незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України, загиблих при виконанні військового обов'язку в ході російсько-української війни випускників ліцею.

# data[].attributes.attachment_caption
Музей Визвольних змагань ім. С. Бандери

# data[].attributes.headline
На передодні свята П

# data[].attributes.body
На передодні свята Покрови, Українського козацтва, свята ОУН-УПА 08.10.2021 учитель історії Тамара Михайлівна Демченко та вихованці ліцею ім.В.Чорновола, учні 8-В та 9-В класу мали змогу поринути у минуле, провести урок-екскурсію у музеї Визвольних змагань ім. С. Бандери. Кожен учень зміг доторкнутися до подій минулих поколінь і  зміг відчути  дух визвольної боротьби подій за незалежність України поч. ХХ століття. Такі уроки надзвичайно запам‘ятаються вихованцям.

# data[].attributes.attachment_caption
Подарунок для бібліотеки ліцею

# data[].attributes.headline
Виставка "Прочитайте знову тую славу..."

# data[].attributes.subject
Виставка "Прочитайте знову тую славу..."

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентация1

# data[].attributes.headline
ЛІТЕРАТУ́РНЕ

# data[].attributes.body
ЛІТЕРАТУ́РНЕ КРАЄЗНАВСТВО – один із видів краєзнавства і галузь літературознавства, що займається вивченням літературного процесу у певному регіоні, місцевості (краї, області, районі, місті, селі). Предмет досліджень літературного краєзнавства – діяльність місцевих письменників, літературних об’єднань, гуртків, а також перебування в регіоні вітчизняних і зарубіжних письменників, відображення краю в художній літературі, мемуаристиці. При цьому зв’язки письменників з місцевістю досліджують комплексно і за біографічними даними, тематикою творчості, прототипами образів-персонажів, описом подій, що там відбувалися, картинами побуту й природи, відтворенням місцевого колориту тощо. Матеріали цих досліджень використовують у працях з історії літератури, музейній роботі, під час спорудження пам’ятників письменникам, встановлення меморіальних дошок, присвоєння імен письменників підприємствам і організаціям, найменування вулиць, майданів, створення турист. путівників, у лекційній роботі, тощо. Літературне краєзнавство спирається на вивірені факти, компетентність дослідників і цим близьке до академічного літературознавства. Робота краєзнавців із виявлення і вивчення архівів місцевих письменників, їхніх бібліотек, листів, фотознімків єднає літературне краєзнавство із бібліографією літературною, джерелознавством історичним, книгознавством.

# data[].attributes.attachment_link.title
Хрестоматія. Моє місто

# data[].attributes.attachment_caption
БВ "Літературними стежками Прикарпаття"

# data[].attributes.headline
Звичаї, традиції, об

# data[].attributes.body
Звичаї, традиції, обряди - це ті неписані закони, якими керуються в найменших щоденних і найбільш усенаціональних справах, у повсякденні та у святкові дні. Це ті найміцніші елементи, що об’єднують окремих людей в один народ, в одну націю! Нині, як і багато століть тому, народні традиції, звичаї, свята є одним з головних чинників відродження українського народу, його національної свідомості та людської гідності, адже в цих життєдайних джерелах – душа народу.

# data[].attributes.attachment_caption
БВ "У звичаях свого народу ти душу України впізнавай"

# data[].attributes.headline
Бібліотечна виставка

# data[].attributes.subject
Бібліотечна виставка

# data[].attributes.attachment_caption
Бібліотечний урок "Народні символи України". 3-Б клас

# data[].attributes.headline
Традиції та 

# data[].attributes.body
Традиції та звичаї українців
Повсякденне життя українського народу, а також святкування часто супроводжуються цікавими звичаями, які пройшли через століття. Як правило, українська молодь, із задоволенням шанує ці традиції, зберігаючи духовну спадкоємність  разом з їх предками. Крім того, у всіх цих звичаях можна ясно помітити, як язичницькі і християнські вірування переплетені між собою, і як вони наповнюють святковістю обряди. Гості країни мають унікальну можливість поринути в світ української культури,  взяти участь у святкуванні Різдва, Масляної, Великодня і Івана Купала; насолоджуючись таємничим обрядом весілля; слухати колядки – «kolyadki» і «gaivki», дегустацією смачної ритуальної їжі, такої як кутя (солодке зерно), пасха і навіть приєднатися до магічного писанкарства великодніх яєць.

# data[].attributes.attachment_caption
Стежками чарівних Капат

# data[].attributes.attachment_caption
Галицький національний природний парк

# data[].attributes.headline
Учні 7-Б класу мандр

# data[].attributes.body
Учні 7-Б класу мандрували стежками землі Галицької. Учні відвідали Галицький Національний природний парк, Центр реабілітації диких звірів, а також побували в музеї "Природа землі Галицької".

# data[].attributes.attachment_caption
Манявський водоспад

# data[].attributes.headline
Маня́вський 

# data[].attributes.body
Маня́вський водоспа́д — водоспад в Українських Карпатах (масив Ґорґани); гідрологічна пам'ятка природи загальнодержавного значення. Розташований у межах Богородчанського району Івано-Франківської області, на південний захід від села Маняви.
Площа природоохоронної території 1 га. Перебуває у віданні ДП «Солотвинський лісгосп». Мальовничий водоспад над товщею флішевих утворень еоцену Скибового покриву Карпат, оточений ялицево-буковими насадженнями.
Водоспад розташований на річці Манявці (притока Бистриці Солотвинської), у мальовничій ущелині, серед стрімких гір. Висота падіння води бл. 20 м. Один з найвищих водоспадів в Українських Карпатах.
Долина річки Манявка біля водоспаду протягом 200 м має форму каньйону з висотою стін до 20 м. Нижче за течією — декілька порогів заввишки до 2 метрів.
Мешканці села в давнину називали водоспад «шипот» або «шипіт» через своєрідний шум, який утворює спадна вода, говорячи, що водоспад «шипотить».
2 жовтня ліцеїсти 5-А класу здійснили туристичну екскурсію до  Маняви. Діти з неймовірними емоціями добиралися до водоспаду, відвідали Манявський скит та пройшлися до Блаженного каменя. Цій чудовій екскурсії сприяла чудова осіння погода і хороший настрій.

# data[].attributes.attachment_caption
Туристичне Прикарпаття

# data[].attributes.body
Верховина
Селище лежить на висоті 620 метрів над рівнем моря, в межах гірського масиву Чорногора, який об’єднує Говерлу, Петрос і Піп Іван, висота яких – не менше двох кілометрів.
Через Верховину протікає одна з найкрутіших річок Чорний Черемош по якій можна робити сплав на байдарках або надувних човнах. Крім того тут можна порибалити, сходити в ліс за грибами та ягодами, покататися на конях, велосипедах.
Також у Верховині можна відвідати Музей гуцульської магії, відправитися на Скелі Довбуша або в хату-музей «Тіні забутих предків», відвідати Верховинський національний природний парк та піднятися на гору Піп Іван.
Косів
Один з найвідоміших карпатських курортів розмістився біля підніжжя буковинських Карпат. Сприятливий клімат Косова, невелика і чиста річка Рибниця і відсутність промислових об`єктів – ідеальні для зеленого туризму.
Особливою популярністю користується Косівський базар, відомий далеко за межами Гуцульщини. Тут можна знайти багатющий вибір керамічного посуду, килимів, вишиванок, виробів із заліза, шкіри та хутра.
У місті та його околицях туристам пропонують на вибір: готелі, бази відпочинку, пансіонати, приватний сектор на будь-який смак.
Також можна відвідати національний парк «Гуцульщина», музей Струтинського, музей визвольних змагань Карпатського краю, музей народного мистецтва та побуту, водограй «Косівський Гук», вали колишнього замку.
Шешори
За півгодини їзди від Косова розташоване село Шешори, яке відоме своїми водоспадами і музичними фестивалями.
Місцеві господарі пропонують своїм гостям весь набір послуг, включно з басейном і сауною, а головне – неповторну гуцульську кухню.
В Шешорах варто відвідати озеро Лебедин, урочище Петричіла, водоспади Великий та Малий Гук, Сріблясті водоспади, алею з американської сосни часів Австро-Угорщини, фестиваль етнічної музики та лендарту «Шешори».
Яремче
Невеличке та затишне прикарпатське містечко розташоване в гірській мальовничій улоговині на березі річки Прут. Тут можна побачити на власні очі багато традиційного, відчути справжній гуцульський дух й поринути в культуру мальовничого краю. Через гостинність місцевих мешканців, їхню любов до природи та ближнього давня таємниця старих гір стає доступною для кожного туриста.
В Яремче варто побачити водоспад «Пробій», підвісний міст над Прутом, заповідник з дикими тваринами, перевал «Переслоп». Крім того тут є старовинні дерев'яні храми XVII-XVIII століть, виконані у колоритному місцевому архітектурному стилі, а також Музей етнографії та екології та Ресторан «Гуцульщина», який зведений без єдиного цвяха.
Яблуниця
Село Яблуниця розташоване за 35 кілометрів від міста Яремче. Через велику кількість схилів, Яблуниця є одним із найпопулярніших курортів на Прикарпатті.
У межах цього населеного пункту, на межі Закарпатської та Івано-Франківської областей, розташований один з головних перевалів Українських Карпат – Яблуницький. З перевалу відкриваються гарні краєвиди на вершини гір Синяк, Хом'як, Довбушанка, Говерла, Петрос, Близниці.
З Яблуниці беруть свій початок численні туристичні маршрути по Карпатах. У складі групи можна здійснити сходження на вершини гір Петрос, Говерла, Магура, Хом'як. Також в селі є Церква Успіння Пресвятої Богородиці XVIII століття.
Вигода
В Долинському районі розташоване карпатське селище Вигода, де збереглася унікальна для України вузькоколійна залізниця , яка почала будуватися для транспортування лісу бароном Леопольдом Поппером в кінці ХІХ ст.
У Вигоді варто проїхатись «Карпатським трамваєм», під час подорожі яки можна відвідати гідрологічну пам’ятку природи загальнодержавного значення заповідник Ширковець, скуштувати цілющої мінеральної води з джерела Нафтуся та найчистішої в Карпатах води з гірського джерела Дюзркач та купатися у гірських водоспадах Мізунки.
Також варто відвідати Центр спадщини Вигодської вузькоколійки, урочища Шандра та Цапове, купатися у Вигодському водоспаді, дегустаційний екскурс у медоварню «Чорна бджола», відвідування овечої ферми із сироварнею «Дубовий Кут» у селі Новий Мізунь, «Доброї» еко-ферми свійських тварин та еко-ферми «Вікінги Карпат» у селі Шевченкове.
Сколе
Невеличке провінційне містечко районного значення Сколе належить до Львівської області. Історичний центр Бойківщини, занесений до Списку історичних населених місць України. У поселенні зосереджена велика кількість архітектурних та природних пам'яток.
В Сколе можна побачити водоспади «Кам'янка (Ключ)» та «Гуркало», Мертве озеро. Відвідати Національний природний парк «Сколівські Бескиди», Костел Семи Печалей кінця XIX ст., Палац баронів Грьодлей, Палац Кінскі, Печерний монастир XIII-XVI ст., знамениті Скелі Довбуша та інше.
Манява
Село Манява – одне з визначних місць Прикарпаття.
Тут розташований Манявський скит – оборонний монастир, заснований на початку XVII ст. Йовом Княгиницьким. Неподалік від монастиря є скеля Блаженний камінь і цілюще джерело, з якого колись і почалася історія скиту.
За п’ять кілометрів від села розташований один з найвищих водоспадів Карпат – Манявський. Висота падіння води сягає тут 18 метрів. Ті, хто не боїться крижаної води, можуть зануритися у ванну під водоспадом – вважається, що ця процедура омолоджує.

# data[].attributes.headline
Івано-Франкі

# data[].attributes.body
Івано-Франківськ — обласний центр Івано-Франківської області, один з найбільших економічних і культурних центрів на південному заході України.

Івано-Франківськ розташований на Покутській рівнинній території південного  заходу України у межиріччі Бистриці Надвірнянської і Бистриці Солотвинської.

З 1662 до 1772 року і з 1918 до 1939 року місто носило назву  Станиславів, з 1772 до 1918 року — Станіслав. З 1939 року радянською владою було повернуто австрійську назву Станіслав, а 9 листопада 1962 року з нагоди 300-річчя місто було перейменовано у  Івано-Франківськ в честь видатного письменника Івана Франка.

Дата заснування міста точно не визначена, проте достеменно відомо , що у 1662 році Станиславів отримав магдебурзьке право. Ця дата і вважається офіційною датою заснування міста.

У 1654 році краківський воєвода і великий коронний гетьман Станіслав Ревера Потоцький викупив землі, де лежить нинішнє місто, у заможної родини Жечковських з метою спорудження тут  фортеці для захисту від набігів кримських татар та як свій опорний пункт на галицькій землі.

Місто-фортеця було споруджене за короткий термін (5 місяців) за проектом  Франціско  Корассіні з  Авіньйону у формі шестикутника з додатковими бастеями, редутами і фортом, що оточував власне замок Потоцьких.

Місто відразу будувалося як могутня фортеця. Його територія була оточена спочатку дерев'яними, потім мурованими стінами, а ще земляним валом та широким ровом.

Мав Станиславів дві потужні в'їзні брами: кам'яні Галицька  та  Тисменицька брами. Називались брами за своїм розташуванням, що зрозуміло: з однієї вів шлях на Галич, з другої на Тисменицю. Фортеця неодноразово витримувала облогу турецьких та російських військ.

Станиславів починався з Ринкової площі  й ратуші, які збережені у видозміненому стані понині.

У XVIII-XIX ст. місто було значним торгово-ремісничим осередком Польщі, а від 1772 року — імперії Габсбургів (від 1804 — Австрійської імперії, від 1867 — Австро-Угорщини).

Під час першої світової війни, у 1915-1916 роки за місто точились жорстокі бої. Частину історичної забудови міста було зруйновано — і відновлено вже у новітніх архітектурних формах.

Після розпаду  Австро-Угорщини в 1918 році було створено  Західно - Українську Народну Республіку, а Станиславів протягом січня-травня 1919 року був її столицею. У 1919-1939рр. перебував у складі Польщі. З вересня 1939 по червень 1941 року Станиславів — у складі Радянського Союзу.

Під час другої світової війни місто три роки (1941-1944) було під нацистською окупацією. 27 липня 1944 року місто було визволено радянськими військами.

У 1962 році місто відзначило своє 300-річчя: його було перейменовано на честь видатного письменника та громадського діяча Івана Франка, який неодноразово тут побував, мав добрих друзів, писав і читав свої твори.

# data[].attributes.attachment_caption
Іван Бондарев - журналіст, краєзнавець, учасник історико-краєзнавчого об'єднання «Моє місто» 

# data[].attributes.headline
Не секрет, що вивчен

# data[].attributes.body
Не секрет, що вивчення історії України в поєднанні з історією рідного краю, свого міста та історією своєї родини сприяє формуванню в учнів цілісної історичної свідомості.

6 жовтня учні 7-Б класу (класний керівник Мартинова М.М.) зустрілись з Іваном Бондаревим. Івано-Франківським журналістом, краєзнавцем, лауреатом міської премії ім. І. Франка (2012) за цикл статей на військово-патріотичну тематику. Іван Бондарев є одним з учасників історико-краєзнавчого об'єднання «Моє місто», головне завдання якого полягає у популяризації історії Івано-Франківська.

Дуже цікавою стала для здобувачів освіти розповідь краєзнавця про історію нашого міста від найдавніших часів до сьогодення. З захопленням слухали школярі цікавинки про старовинні будівлі, вокзал та палац Потоцьких. Діти задавали питання, отримали автографи від автора унікальних книжок про наше рідне місто.