# data[].attributes.attachment_link.title
ребус кальмар

# data[].attributes.attachment_link.title
ребус слимак

# data[].attributes.headline
РАВЛИКОВА ФЕРМА

# data[].attributes.subject
РАВЛИКОВА ФЕРМА

# data[].attributes.body
https://buduysvoe.com/publications/biznes-na-ravlykah

# data[].attributes.attachment_link.description
Як невеликі вкладення у равликову ферму перетворити на хороші прибутки

# data[].attributes.headline
МОЛЮСКИ-КОСМЕТОЛОГИ

# data[].attributes.subject
МОЛЮСКИ-КОСМЕТОЛОГИ

# data[].attributes.body
https://t1news.tv/molyusky-kosmetology-dlya-chogo-ternopolyanka-trymaye-vdoma-afrykanskyh-ravlykiv-ahatyniv/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Африканські равлики живуть у тернополянки Надії Ротман вже 4 місяці. Жінка вирішила тримати вдома молюсків, адже вони можуть допомагати шкірі відновлюватися.
Тернополянка розповіла, що доглядати за равликами дуже просто, вони живуть в акваріумі. Її тваринки - Сем і Фродо люблять їсти огірки та яблука. Годувати їх щодня теж не обов'язково.

Надія Ротман поділилася досвідом, як проводити косметичні процедури з равликами-ахатинами. Насамперед, обов'язково потрібно очистити обличчя і зволожити водою. Тривалість самої процедури -15-30 хвилин. Равликовий слиз - дуже корисний для шкіри.

Придбати равлика-ахатина теж нескладно. В інтернеті є безліч пропозицій , а вартість молюсків-косметологів стартує від декількох гривень.

Мітки: косметологія, равлики, тернополянка

# data[].attributes.attachment_link.title
Молюски-косметологи: для чого тернополянка тримає вдома африканських равликів-ахатинів

# data[].attributes.attachment_link.description
Африканські равлики живуть у тернополянки Надії Ротман вже 4 місяці. Жінка вирішила тримати вдома молюсків, адже вони можуть допомагати шкірі відновлюватися. Тернополянка розповіла, що доглядати за равликами дуже просто, вони живуть в акваріумі. Її тваринки - Сем і Фродо люблять їсти огірки та яблука. Годувати їх щодня теж не обов'язково.

# data[].attributes.headline
– Чи знаєш ти, що в деяких народів молюски, наприклад черепашки каурі, і досі виконують функцію грошей або нагород? Отже, чим більше на шиї аборигена Океанії черепашок, тим він багатший, поважніший.

# data[].attributes.subject
– Чи знаєш ти, що в деяких народів молюски, наприклад черепашки каурі, і досі виконують функцію грошей або нагород? Отже, чим більше на шиї аборигена Океанії черепашок, тим він багатший, поважніший.

# data[].attributes.headline
Загальна характеристика Типу Молюски або М'якуни

# data[].attributes.subject
Загальна характеристика Типу Молюски або М'якуни

# data[].attributes.headline
РЕАКТИВНИЙ РУХ В ПРИРОДІ І ТЕХНІЦІ

# data[].attributes.subject
РЕАКТИВНИЙ РУХ В ПРИРОДІ І ТЕХНІЦІ

# data[].attributes.body
https://www.poznavayka.org/uk/fizika-uk/reaktivniy-ruh-v-prirodi-i-tehnitsi/
Біоніка – наука про використання в техніці, архітектурі та дизайні знань про конструкцію та форму, принципи та технологічні процеси живої природи.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Хто відкрив
Приклади у природі
Закон руху
Закон збереження імпульсу
Формула
Приклади в техніці - принцип роботи реактивного двигуна
Відео
У багатьох людей саме поняття "реактивного руху" міцно асоціюється з сучасними досягненнями науки і техніки, особливо фізики, а в голові з'являються образи реактивних літаків або навіть космічних кораблів, що літають на надзвукових швидкостях з допомогою реактивних двигунів. Насправді ж явище реактивного руху набагато більш древнє, ніж сама людина, адже воно з'явилося задовго до нас, людей. Так, реактивний рух активно представлений в природі: медузи, восьминоги, каракатиці ось вже мільйони років плавають у морських безоднях по тому ж самому принципу, за яким сьогодні літають сучасні надзвукові реактивні літаки.

Історія

З давніх часів різні вчені спостерігали явища реактивного руху в природі, так найраніше про нього писав давньогрецький математик і механік Герон, правда, далі теорії він так і не зайшов.

Якщо ж говорити про практичне застосування реактивного руху, то першими тут були винахідливі китайці. Приблизно в XIII столітті вони здогадалися запозичити принцип руху восьминогів і каракатиць при винаході перших ракет, які вони почали використовувати, як для феєрверків, так і для бойових дій (в якості бойової та сигнальної зброї). Трохи пізніше цей корисний винахід китайців перейняли араби, а від них вже й європейці.

Зрозуміло, перші умовно реактивні ракети мали порівняно примітивну конструкцію і протягом кількох століть вони практично ніяк не розвивалися, здавалося, що історія розвитку реактивного руху завмерла. Прорив у цій справі відбулося лише в XIX столітті.

Хто відкрив

Мабуть, лаври першовідкривача реактивного руху в "новому часі" можна присудити Миколі Кибальчичу, не лише талановитому російському винахіднику, але і за сумісництвом революціонеру-народовольцю. Свій проект реактивного двигуна і літального апарату для людей він створив сидячи в царській тюрмі. Пізніше Кибальчич був страчений за свою революційну діяльність, а його проект так і залишився припадати пилом на полицях в архівах царської охранки.

Пізніше роботи Кибальчича в цьому напрямку були відкриті і доповнені працями ще одного талановитого вченого К. Е. Ціолковського. З 1903 по 1914 рік ним було опубліковано ряд робіт, в яких переконливо доводилася можливість використання реактивного руху при створенні космічних кораблів для дослідження космічного простору. Ним же був сформований принцип використання багатоступінчастих ракет. І донині багато ідей Ціолковського застосовуються в ракетобудуванні.

Приклади у природі

Напевно купаючись у морі, Ви бачили медуз, але навряд чи замислювалися, що пересуваються ці дивовижні (і до того ж повільні) істоти якраз таки завдяки реактивному руху. А саме з допомогою скорочення свого прозорого купола вони витісняють воду, яка служить свого роду "реактивних двигуном" медуз.

Схожий механізм руху має і каракатиця - через особливу воронку попереду тіла і через бічну щілину вона набирає воду у свою зяброву порожнину, а потім енергійно викидає її через воронку, спрямовану назад або в бік (залежно від напрямку руху потрібного каракатиці).

Але найцікавіший реактивний двигун створений природою є у кальмарів, яких цілком справедливо можна назвати "живими торпедами". Адже навіть тіло цих тварин за своєю формою нагадує ракету, хоча по правді все якраз з точністю до навпаки - це ракета своєю конструкцією копіює тіло кальмара.

Якщо кальмару необхідно здійснити швидкий кидок, він використовує свій природний реактивний двигун. Тіло його оточене мантією, особливою м'язовою тканиною і половина всього обсягу кальмара припадає на мантійну порожнину, в яку той всмоктує воду. Потім він різко викидає набраний струмінь води через вузьке сопло, при цьому складаючи всі свої десть щупалець над головою таким чином, щоб придбати обтічну форму. Завдяки настільки досконалій реактивній навігації кальмари можуть досягати вражаючої швидкості - 60-70 км на годину.

Серед володарів реактивного двигуна в природі є і рослини, а саме так званий "скажений огірок". Коли його плоди дозрівають, у відповідь на легкий дотик він вистрілює клейковиною з насінням

Закон руху

Кальмари, "скажені огірки", медузи та інші каракатиці здавна користуються реактивним рухом, не замислюючись про його фізичну суть, ми ж спробуємо розібрати, в чому суть реактивного руху, який рух називають реактивним, дати йому визначення.

Для початку можна вдатися до простого досліду - якщо надути звичайну повітряну кульку повітрям і, не зав'язуючи відпустити в політ, вона буде стрімко летіти, поки у неї не витратиться запас повітря. Таке явище пояснює третій закон Ньютона, який говорить, що два тіла взаємодіють з силами, рівними за величиною і протилежними за напрямом.

Тобто сила впливу кульки на потоки повітря, що вириваються з неї дорівнює силі, з якою повітря відштовхує від себе кульку. За схожим з кулькою принципом працює і ракета, яка на величезній швидкості викидає частину своєї маси, при цьому отримуючи сильне прискорення в протилежному напрямку.

Закон збереження імпульсу

Фізика пояснює процес реактивного руху законом збереження імпульсу. Імпульс це добуток маси тіла на його швидкість (mv). Коли ракета перебуває в стані спокою її імпульс і швидкість дорівнюють нулю. Коли ж з неї починає викидатися реактивний струмінь, то інша частина згідно із законом збереження імпульсу, повинна придбати таку швидкість, при якій сумарний імпульс буде як і раніше дорівнювати нулю.

Формула

В цілому реактивне рух можна описати наступною формулою:
m sv s+m рv р=0
m sv s=-m рv р

де m sv s імпульс створюваної струменем газів, m рv р імпульс, отриманий ракетою.

Знак мінус показує, що напрямок руху ракети і сила реактивного руху струменя протилежні.

Приклади техніці - принцип роботи реактивного двигуна

У сучасній техніці реактивний рух відіграє дуже важливу роль, так реактивні двигуни приводять у рух літаки, космічні кораблі. Сам пристрій реактивного двигуна може відрізнятися в залежності від його розмірів і призначення. Але так чи інакше в кожному з них є

запас палива,

камера, для згоряння палива,

сопло, завдання якого прискорювати реактивний струмінь.

Так виглядає реактивний двигун.

Відео

І на завершення цікаве відео про фізичні експерименти з реактивним рухом.

# data[].attributes.attachment_link.title
Реактивний рух в природі і техніці

# data[].attributes.attachment_link.description
Хто відкрив Приклади у природі Закон руху Закон збереження імпульсу Формула Приклади в техніці - принцип роботи реактивного двигуна Відео У багатьох людей саме поняття "реактивного руху" міцно асоціюється з сучасними досягненнями науки і техніки, особливо фізики, а в голові з'являються образи реактивних літаків або навіть космічних кораблів, що літають на надзвукових швидкостях з допомогою реактивних двигунів.

# data[].attributes.headline
Наука, яка вивчає молюски?

# data[].attributes.subject
Наука, яка вивчає молюски?

# data[].attributes.body
https://uk.wikipedia.org/wiki/Молюски

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Молю́ски, або м'якуни́ (Mollusca) - тип первинноротих двобічно-симетричних целомічних тварин зі спіральним дробленням зиготи.

М'якуни - другий за чисельністю видів тип тварин після Членистоногих. Наразі відомо приблизно 130 тисяч сучасних видів молюсків, проте науковці припускають існування до 200 тисяч видів. Крім того, відомо від 35 до 70 тисяч викопних видів м'якунів. Приблизно 80 % видів належать до класу Черевоногих. В Україні налічують орієнтовно 500-650 видів молюсків.

Здебільшого молюски є водяними тваринами, що мешкають у морських та прісних водоймах, меншість м'якунів наземні. Здебільшого молюски є вільноживучими організмами, проте деякі з них пристосувалися до паразитичного способу життя.

Молюски дуже різноманітні за розмірами, анатомічною будовою та поведінкою. Дорослі особини найменших видів (належать до черевоногих та двостулкових молюсків) сягають завдовжки лише 0,5 мм, тоді як найбільші - велетенські кальмари з класу Головоногих, зокрема Mesonychoteuthis hamiltoni, які можуть досягати 10 м у довжину та 495 кг ваги, є найбільшими безхребетними тваринами. Однак переважна більшість м'якунів має розміри в кілька сантиметрів.

Одна з характерних особливостей молюсків - мінералізована черепашка (мушля), форма та будова якої відрізняється у представників різних класів. У більшості сучасних головоногих мушля редукована. Характерним для молюсків є також особливий ротовий орган - радула. У двостулкових радула, як і вся голова, повністю редукована. Пересувається більшість молюсків за допомогою ноги, яка в головоногих перетворилася на щупальця. Головоногі молюски, а саме кальмари, каракатиці та восьминоги, мають одну з найрозвиненіших нервових систем серед усіх безхребетних.

Життєві цикли молюсків також досить різноманітні. Наземні м'якуни та представники класу Головоногих розвиваються без проміжних стадій, інші ж мають різні личинкові форми.

Появу перших молюсків наразі датують початком кембрійського періоду палеозойської ери (приблизно 540 млн років тому). Класифікація, філогенетика та навіть монофілія молюсків як типу наразі остаточно не встановлені, проте найчастіше тип поділяють на 8 сучасних та 2 викопних класи.

Багато видів молюсків, переважно наземних та прісноводних, опинилися перед загрозою вимирання через діяльність людини та потребують охорони. Наразі 1032 сучасні види цієї групи вже відмічені як імовірно вимерлі, що становить більше половини всіх відомих сучасних вимирань видів.

Певні види молюсків є важливим джерелом харчування для людини, а також джерелом цінних матеріалів, зокрема перламутру, перлів, пурпуру та висону, з яких виготовляють коштовні прикраси та інші предмети розкошів. Водночас деякі м'якуни є сільськогосподарськими шкідниками, а деякі можуть безпосередньо загрожувати здоров'ю та життю людини.

У популярній культурі равлики є символом неквапливості, а велетенські головоногі надихали давніх мореплавців та сучасних авторів на розповіді про морських чудовиськ.

Вивчає молюсків наука малакологія.

Особливості зовнішньої та внутрішньої будови тіла різних груп молюсків є досить значними, що дуже ускладнює виявлення синапоморфій (ознак, спільних для всіх представників даної групи організмів, але відсутніх у їхніх предків), які об'єднали б усі сучасні класи м'якунів. Найзагальнішими характерними рисами молюсків можна вважати відсутність справжньої сегментації та двосторонню симетрію. Однак у різних груп м'якунів тіло набуває асиметричності через зміщення або нерівномірний ріст різних органів. Найяскравіше асиметрія проявляється в черевоногих молюсків унаслідок торсійного процесу та виникнення турбоспіральної мушлі. Спільними ознаками є також наявність мантії та мантійної порожнини, яка виконує дихальну та видільну функції, а також будова нервової системи.

Тіло м'якунів не має ознак справжньої сегментації, попри те, що деякі органи (наприклад, зябра хітонів та моноплакофор) можуть мати сегментовану будову. Зазвичай тіло молюсків складається з чотирьох відділів: голови, ноги, нутрощевого мішка (вісцеральної маси) та мантії. У представників класу Ямкохвостих відсутня нога, а двостулкові молюски вторинно втратили голову.

Нога являє собою м'язистий непарний виріст черевної стінки тіла і слугує переважно для пересування, проте у представників різних класів може виконувати інші функції. У нозі розташовані два органи рівноваги ( статоцисти). Нога черевоногих виділяє слиз, який змащує поверхню й полегшує пересування. У молюсків, що мають черепашку розташовану лише на верхній частині тіла (як у морського блюдечка), нога прикріпляє тварину до твердої поверхні завдяки дії вертикальних м'язів, які притискають тіло до неї. В інших м'якунів вертикальні м'язи втягують ногу та інші м'які частини тіла всередину мушлі. Двостулкові мають ногу пристосовану для закопування у ґрунт, хоча деякі, наприклад, мідії, її втратили. У головоногих молюсків нога перетворилася на щупальця і бере участь у реактивному русі.

Тулуб містить усі основні внутрішні органи. У представників групи Conchifera він сильно розростається на дорсальний бік у процесі ембріонального розвитку, внаслідок чого формується вісцеральна маса.

Від основи тулуба відходить - складка стінки тіла, вкрита епідермісом, що утворює мантійну порожнину, яка сполучається із зовнішнім середовищем. У мантійній порожнині міститься так званий мантійний комплекс органів: вивідні шляхи статевої, травної та видільної систем, ктенидії, осфрадії та гіпобранхіальна залоза. Крім того, до мантійного комплексу органів належать нирки та перикард, розташовані поруч із мантійною порожниною. У ранніх молюсків мантійна порожнина була розташована ближче до задньої частини тіла, проте в сучасних групах її розташування широко варіює. У двостулкових молюсків усі м'які частини тіла лежать у межах мантійної порожнини.

Вважається, що в гіпотетичного предка молюсків покрив був представлений протоперінотумом - кутикулою з арагонітовими спікулами. Подібна будова покрову притаманна представникам класів Caudofoveata і Solenogastres. Проте у всіх класів молюсків, окрім Caudofoveata, з'являється війкова плазівна поверхня - нога (за цією ознакою їх об'єднують у групу Adenopoda). У Solenogastres нога представлена педальною борозною. Панцирні також мають кутикулярний покрив, але тільки на латеральних поверхнях - перинатальних складках. Дорсальна ж поверхня прикрита вісьмома пластинками черепашки.

Мінерально-органічна черепашка є характерною ознакою молюсків, яка в типових випадках вкриває все тіло молюска і виконує захисну функцію. Черепашка може бути суцільною чи складатися з кількох частин. У деяких груп черепашка повністю чи частково редукована. Як правило, черепашка молюсків складається з трьох шарів: зовнішнього конхіолінового (периостракума), складеного з органічної речовини - конхіоліну; середнього призматичного (остракума), до складу якого входить карбонат кальцію у вигляді призматичних кристалів, розташованих перпендикулярно до поверхні черепашки; внутрішнього перламутрового (гіпостракума), що складається із тонких пластинчатих кристалів карбонату кальцію, розташованих паралельно до поверхні черепашки. Черепашка утворюється завдяки секреторній діяльності епітелію краю мантії.

У представників групи Conchifera, що включає класи Черевоногі, Головоногі, Двостулкові, Лопатоногі та Моноплакофори, кутикулярний покрив відсутній, а черепашка складається з однієї пластинки. Під черепашкою лежить мантія - складка шкіри, яка вільно звисає по боках тулуба й огортає його основу. Між тулубом і мантією залишається мантійна порожнина, у якій місяться органи дихання - зябра або легені, слинні залози, органи хімічного чуття.

Вторинна порожнина тіла в молюсків являє собою справжній, але значно редукований (заповнену рідиною порожнину тіла, вкриту серозною мембраною). Основний об'єм целому в них представлений міксоцелем, що є частиною незамкненої кровоносної системи. Целомічні мішки в молюсків представлені перикардом (порожнина серцевої сумки) та порожниною гонад. Разом вони утворюють гоноперикардіальну систему. Основною порожниною організму молюсків є гемоцель, через який циркулює кров та целомічна рідина, проміжки між органами частково заповнені паренхімою. Нирки фактично є целомодуктами, пов'язаними з перикардом. Передсердя виконують частину функцій видільної системи, відфільтровуючи відходи метаболізму з крові та скидаючи їх у целом вже у вигляді сечі. Целомодукти, що відкриваються в порожнину гонад - статеві протоки (гонодукти).

Травна система м'якунів починається з ротового отвору, що веде в ротову порожнину, у яку зазвичай відкриваються слинні залози. Травна система складається з глотки, стравоходу, шлунку, середньої та задньої кишок (ректум). Є також травна залоза - печінка, яка бере участь у перетравлюванні, всмоктуванні та накопиченні поживних речовин (клітини печінки молюсків здатні до фагоцитозу). У головоногих є також підшлункова залоза (у решти молюсків її функції виконує травна залоза).

У більшості видів у глотці є радула ("тертушка") - спеціальний апарат для подрібнення їжі. Радула вкрита хітиновими зубцями, що змінюються в міру їх зношення. Головною функцією радули є зішкрібання бактерій та водоростей з каміння та інших поверхонь. Радула пов'язана з одонтофором - хрящовим опорним органом. Радула є унікальною для молюсків і не має відповідників у тварин інших груп. Окрім радули нерідко також бувають розвиненими хітинові щелепи.

Їжа, що потрапила до рота, приклеюється до в'язкої слини, яка завдяки руху війок спрямовується до шлунку. На загостреному кінці шлунку на межі з кишкою розташований простиль - конусоподібне, загострене дозаду утворення, складене з різних осадових частинок. Слина рухом додаткових війок спрямовується на простиль так, щоб він слугував у ролі своєрідної бобіни. Поки ще слина не досягла простилю, кислотність шлунку робить слину менш клейкою, і харчові частинки відокремлюються від неї. Далі харчові частинки сортуються іншою групою війок. Менші частинки, переважно мінерали, спрямовуються війками до простилю, так що врешті-решт вони виділяються назовні, а великі частинки, здебільшого власне їжа, відправляються на перетравлення у сліпий відросток кишки. Процес сортування не є добре злагодженим

Час від часу молюски виділяють фрагменти простилю, щоб запобігти його надмірному розростанню. Задня кишка відкривається анусом у мантійну порожнину. Анус омивається потоками води, що йде від зябер.

У хижих м'якунів травна система влаштована простіше. У водяних молюсків є спеціальний орган - сифон, що є частиною мантії. Через сифон відбувається протікання води (рідше повітря), яке використовується для однієї або кількох цілей: руху, живлення, дихання, розмноження.

У деяких м'якунів роду травна система атрофована аж до повної редукції; припускають, що вони засвоюють поживні речовини за допомогою хемосинтезуючих бактерій.

У молюсків незамкнена кровоносна система, до якої належать серце (орган, що забезпечує рух крові судинами та порожнинами тіла) та судини. Серце складається зі шлуночка та одного або, частіше, двох передсердь (у наутилусів чотири передсердя). Кровоносні судини виливають кров у проміжки між органами - у синуси та лакуни. Потім кров знову збирається в судини й надходить до зябер або легень. Кров головоногих та деяких черевоногих молюсків на повітрі має незвичний блакитний колір. Цього кольору їй надає гемоціанін - дихальний пігмент, який містить мідь та виконує функції, подібні до функцій гемоглобіну в крові хордових та кільчастих червів, тому при окисленні кров стає блакитною.

Дихальна система представлена пірчастими шкірними адаптивними зябрами - ктенидіями. Також важливе значення має шкірне дихання, для деяких м'якунів воно навіть є єдиним. У наземних молюсків замість ктенидіїв є особливий орган повітряного дихання - легеня, що являє собою видозмінену мантійну порожнину, стінки якої пронизані кровоносними судинами.

Видільна система молюсків складається з нирок, які є видозміненими метанефридіями. У них накопичуються продукти виділення у вигляді грудочок сечової кислоти, які виводяться один раз на 14-20 днів. У багатьох черевоногих є лише одна, ліва нирка, а найбільшу кількість нирок (5-6 пар) мають представники моноплакофор. Внутрішнім кінцем (заглибиною) кожна нирка відкривається в навколосерцеву сумку (перикард), а зовнішнім (видільними отворами) - у мантійну порожнину, куди виводяться кінцеві продукти обміну речовин. Передсердя молюсків, фільтруючи кров, фактично є частиною видільної системи.

Морські молюски є пойкілосмотичними тваринами, тобто вони не здатні зберігати постійний осмотичний тиск (ОТ) у тканинах у разі зміни солоності води, й ОТ крові в них змінюється зі зміною тиску в навколишньому середовищі, стаючи йому рівним (іншими словами, ОТ морських молюсків дорівнює ОТ морської води, тобто вони ізотонічні тому середовищу, у якому мешкають). Постійний вміст води та солей у клітині в них забезпечує клітинна осморегуляція: при збільшенні або зменшенні ОТ середовища на таку ж величину змінюється концентрація осмотично активних органічних речовин (переважно амінокислот). У такий спосіб ОТ у клітині та в зовнішньому середовищі зрівнюються.

Прісноводні молюски гіпертонічні до свого середовища мешкання, оскільки їхній ОТ більший за ОТ прісної води. У зв'язку з цим проблема осморегуляції постає більш гостро, ніж у морських молюсків. Загальною рисою для прісноводних молюсків є те, що вони мають рівень солоності тканин набагато нижчий, ніж у морських, а також інших прісноводних тварин; крім того, у прісноводних двостулкових молюсків цей показник є найнижчим серед усіх тварин. Тож різниця між ОТ молюска та середовища не дуже велика, проте необхідність осморегуляції зберігається. Цю функцію виконують метанефридії, виділяючи разом із сечовою кислотою надлишки води та солей

Нижчим групам молюсків ( Caudofoveata, борозенчасточеревним та панцирним) притаманна нервова система драбинчастого типу, подібна до такої в деяких кільчастих червів. Вона складається з навкологлоткового кільця та чотирьох стовбурів: двох педальних ( іннервують ногу) та двох вісцеральних (іннервують вісцеральну масу).

У більшості інших представників молюсків спостерігається утворення гангліїв та їх зміщення до переднього кінця тіла, причому найбільше розвивається надглотковий нервовий вузол ("головний мозок"). У результаті формується нервова система розкидано-вузлового типу.

У нервовій системі розкидано-вузлового типу є дві (у двостулкових - три) пари нервових ланцюгів: двоє черевних ланцюгів іннервують внутрішні органи, а двоє педальних - ногу. Обидві пари ланцюгів містять ганглії як локальні центри контролю важливих частин тіла. Більшість пар відповідних гангліїв, розташованих по обидва боки тіла, з'єднана між собою комісурами. Зазвичай є 5 пар гангліїв: церебральні (іннервують очі та щупальця), педальні (ногу), плевральні (мантію), парієтальні (органи дихання та осфрадії) та вісцеральні (внутрішні органи). Іноді виділяють також букальні ганглії, що іннервують глотку. Вони винесені з навкологлоткового кільця й розташовуються на дорсальному боці глотки в місці переходу її в стравохід. Церебральні, педальні та вісцеральні ганглії пов'язані між собою поперечними нервовими тяжами - комісурами. Майже всі ганглії розташовуються нижче кишки, винятком є лише церебральні ганглії, розташовані над стравоходом. Педальні ганглії локалізовані відразу під стравоходом, а їхні комісури та конективи, що зв'язують їх із церебральними гангліями, утворюють нервове кільце навколо стравоходу. У видів, що мають мозок, він оточує стравохід кільцем.

У багатьох черевоногих через закручування тулуба утворюється перехрещення між плевральними та парієтальними гангліями. Це перехрещення має назву хіастоневрія. Нервову систему без перехрещення називають епіневральною, а з перехрещенням - хіастоневральною.

До органів чуття молюсків належать очі та щупальця, розташовані на голові, органи хімічного чуття - , розташовані поряд з основою зябер, та статоцисти на нозі. Акомодація ока (у видів, які до неї здатні) відбувається шляхом зміни його форми - віддалення або зближення сітківки та кришталика. Будова ока в головоногих дуже подібна до такої у хребетних тварин, проте його акомодація відбувається інакше і вони по-різному розвиваються у процесі онтогенезу. Переважно на голові, нозі та на краю мантії зосереджені дотикові сенсорні клітини.

Усі легеневі молюски - гермафродити, більшість зябродихаючих - роздільностатеві. За гермафродитизму кожна особина виконує роль і самиці, й самця, при спаровуванні двох особин відбувається перехресне запліднення. Протоки гонад ( гонодукти) є целомодуктами. Ними статеві клітини прямують у целом, звідки вони відфільтровуються нирками і спрямовуються в мантійну порожнину. Такий механізм існує у роздільностатевих молюсків із зовнішнім заплідненням, яке відбувається у воді. У більш розвинених головоногих та більшості черевоногих м'якунів запліднення внутрішнє. Восьминоги для перенесення статевих продуктів у мантійну порожнину самиці використовують спеціалізоване видозмінене щупальце - гектокотиль.

Після запліднення яйцеклітина ( зигота) молюсків зазнає спірального дроблення, що є однією з ознак типу. У головоногих яйця проходять неповне дроблення. Розвиток може бути прямим або непрямим. Деякі молюски є живородними, наприклад, черевоногі з родини Viviparidae. Яйця цих м'якунів запліднюються в тілі самиці, а потім розвиваються у яйцеводі; новонароджені равлики починають вести спосіб життя як дорослі особини.

У нижчих молюсків з яйця виходить трохофорна личинка, у більшості ж ця стадія проходить у яйці. Трохофора веде планктонний спосіб життя, живиться харчовими частинками що плавають у товщі води, спрямовуючи їх до рота за допомогою двох рядів війок, розміщених на "екваторі" її тіла. Крім цього, рух війок створює течію води для видалення з анального отвору неперетравлених решток їжі. Нові тканини утворюються зі смуг мезодерми, які розташовані всередині так, що апікальний пучок війок та анус віддаляються один від одного у процесі росту личинки.

Черевоногим, двостулковим та лопатоногим молюскам притаманна личинка, яка має назву вітрильник або велігер, оскільки має широкі лопаті, на яких розташовані війки, і нагадує вітрило. Ці лопаті розвинулися з екваторіальної смуги війок, щонайближчих до апікального пучка війок. Згодом личинка осідає на дно і зазнає метаморфозу, перетворюючись на дорослу особину.

Деякі прісноводні двостулкові мають личинку, що називається глохідій. Глохідій має двостулкову мушлю з гачками на краях, потужний адуктор та клейку нитку. За допомогою нитки та гачків глохідії прикріплюються до зябер та шкіри риб, що пропливають повз, та занурюються в їхні тканини. Навколо глохідію утворюється невелика пухлина, у якій личинка живиться тканинами господаря та перетворюється на маленького молюска. Після закінчення метаморфозу маленькі молюски випадають назовні через розрив пухлини та осідають на дні водойми. Тимчасовий ектопаразитизм личинок двостулкових забезпечує їхнє розселення.

Більша частина прісноводних молюсків, усі наземні види, а також деякі морські, зокрема всі головоногі, розвиваються без метаморфозу, тобто в них відбувається прямий розвиток.

Деякі головоногі турбуються про потомство.

Тривалість життя молюсків дуже варіює. У той час як багато видів молюсків живуть кілька місяців або навіть тижнів, серед двостулкових є представники з найбільшою тривалістю життя серед усіх тварин - понад 400 років. До цього класу також належить більша частина видів тварин, чия тривалість життя зазвичай становить до 150 років. Так, у морського м'якуна Panopea abrupta, океанського Arctica islandica та прісноводної річкової скойки максимальна тривалість життя становить 163, 405 та 190 років відповідно.

Молюски поширені на всій Земній кулі: заселяють суходіл, мілководдя та глибини морів та океанів, особливо численні у прибережній зоні. Порівняно невелика кількість видів живе у прісних та солонуватих водоймах. Найбільше розмаїття м'якунів спостерігають у тропічних морях. Найглибоководніші молюски виявлені в Маріанській западині на глибині приблизно 11 000 м, а на суходолі равлики поширені від тундри до тропіків та від низовин до верхніх поясів гір.

Молюски становлять численну й розмаїту групу тварин, спосіб життя яких також дуже різноманітний.

Хітони - рухливі, повільно плазуючі тварини; живляться водоростями, яких зішкрібають радулою з твердих поверхонь. Є хижі види. Представники класу борозенчасточеревних утворюють високоспеціалізовану групу, вони мають червоподібне тіло й мешкають на гідроїдних та коралових поліпах. Ямкохвості - морські червоподібні молюски, мешкають у ґрунті та живляться детритом або форамініферами. Лопатоногі - вузькоспеціалізовані рийні організми. Перші сучасні моноплакофори (Neopilina galatheae) були виявлені в Тихому океані на глибині 3590 м, тобто вони є морськими глибоководними організмами.

Черевоногі - найчисленніший та найрізноманітніший клас молюсків, вони опанували всі середовища існування, окрім повітряного. Черевоногі здебільшого є мешканцями морів, де поширені як у прибережній зоні, так і на великих глибинах, у найрізноманітніших температурних умовах. Більшість з них повзає поверхнею дна, деякі ведуть рийний спосіб життя. Є черевоногі, які втратили мушлю й перейшли до плавучого способу життя: крилоногі ( Pteropoda) та кіленогі ( Heteropoda). Вони мають склоподібне та прозоре тіло, нога перетворилася на два великі крилоподібні плавці (у крилоногих) або утворює єдиний кілеподібний плавець (кіленогі).

Серед них є наземні види, що дихають за допомогою легень. Багато легеневих переносять різкі коливання температури, впадаючи у сплячку - зимову на півночі, літню та зимову на півдні. Равлики переносять несприятливі умови у ґрунті, втягуючись у черепашку та заклеюючи устя застиглою слизовою плівкою з великим вмістом вапна - епіфрагмою. У деяких легеневих ( слизняків) мушля редукована. Слизняки можуть зариватися у ґрунт або прогризати порожнини у тканинах рослин, грибів та лишайників. Є також хижі слизняки, що живляться іншими молюсками або олігохетами.

Серед прісноводних молюсків є також вторинноводні, які дихають повітрям, а живуть у воді ( ставковики, котушки).

Також є дуже невелика кількість паразитичних черевоногих, як, наприклад, Eulima bilineata та Odostomia turrita, , Parenteroxenos. Справжні паразити є лише серед передньозябрових, які переважно паразитують на шкірі або в порожнині тіла голкошкірих. Паразитичні черевоногі через свій спосіб життя мають спрощену організацію: вони втратили мушлі, мантії, ноги та інші органи аж до повної редукції травної, кровоносної та нервової систем.

Двостулкові здебільшого біофільтратори, ведуть малорухливий або нерухомий спосіб життя. Деякі при цьому прикріплюються до скель або водоростей бісусом (, тощо), інші ж міцно приростають до субстрату стулкою мушлі (,). Проте морські гребінці здатні до реактивного руху, ляскаючи стулками мушлі завдяки потужному м'язу-замикачу; так гребінці можуть перепливати на невеликі відстані.

Молюски-каменеточці з родини Морських фініків за допомогою спеціального кислого секрету мантійної залози проточують ходи у вапняку й закріплюються в них за допомогою бісусу, виставляючи назовні сифони. М'якуни з родини Pholadidae також здатні пошкоджувати вапняки, пісковики та навіть бетон, а молюски-деревоточці (Teredinidae) пошкоджують занурені у воду дерев'яні частини човнів, кораблів та гідротехнічних споруд.

Двостулкові з роду ведуть ендосімбіотичний спосіб життя і трапляються лише у стравоходах голотурій.

Головоногі - здебільшого хижі морські тварини, що вільно плавають у товщі води. Багато головоногих здатні до реактивного руху. Деякі головоногі ведуть придонний спосіб життя, часто ховаючись у щілинах між камінням. Серед глибоководних форм відомі м'якуни зі схожими на телескопи очима, що стирчать.

Наутилуси є бенто- пелагічними молюсками, каракатиці ведуть некто-бентичний спосіб життя, а кальмари - головним чином нектонні тварини, що завдяки торпедоподібному тілу активно плавають у товщі води. Більшість восьминогів веде придонний спосіб життя, але серед них є нектонні та навіть планктонні організми. У деяких донних восьминогів між щупальцями розташована тонка перетинка, що надає тварині вигляд диску, що лежить на дні.

За типом живлення молюсків поділяють на фільтраторів, рослиноїдних, хижих, паразитів та падальників, їхні раціони надзвичайно різноманітні.

Рослиноїдні молюски живляться водоростями. Одні з них живляться мікроскопічними нитчастими водоростями, яких вони зішкрібають за допомогою радули з різних поверхонь. Інші живляться макроскопічними рослинами, наприклад, бурими водоростями, зішкрібаючи радулою їхню поверхню. В іншому випадку більші рослини з'їдаються частіше, ніж дрібніші, оскільки рослина має бути великою настільки, щоб на ній умістився молюск.

Головоногі молюски здебільшого (а можливо, й повністю) є хижаками, тому в них радула має менше значення в порівнянні зі щупальцями та щелепами. Моноплакофори роду використовують радулу звичайним чином, але до їхнього раціону входять найпростіші, наприклад, ксенофіофори Stannophyllum. Голозяброві з групи Doridacea, а також деякі черевоногі з групи Vetigastropoda живляться губками. Є молюски, які живляться гідроїдними поліпами. Черевоногий хижий молюск Charonia tritonis живе серед коралових рифів і є одним із природних ворогів морської зірки "терновий вінець", яка руйнує корали.

Деякі молюски мешкають у симбіозі з бактеріями, які залучені у процес їхнього травлення, або ж живляться за їх рахунок. Наприклад, у деяких двостулкових м'якунів роду , що мешкають у ґрунті, де багато сірководню (узбережжя, зайняті звалищами, промисловими підприємствами) травна система атрофується різною мірою, аж до повної редукції. Живляться ж такі молюски, ймовірно, бактеріями, які окислюють сірководень, що оселяються в зябрах молюска або вільно живуть у ґрунті, але яких молюск відфільтровує й перетравлює у клітинах зябер. Молюски-деревоточці (представники родини двостулкових молюсків Teredinidae) мають червоподібне тіло й живляться зануреною у воду деревиною. У цей субстрат вони вгризаються свердлувальним апаратом черепашки, яка в них редукована до двох маленьких пластинок на передньому кінці тіла. Через це деревина, пронизана численними ходами молюска-деревоточця, стає схожою на губку й легко руйнується. Перетравлювання деревини в молюсків-деревоточців здійснюють симбіотичні бактерії.

Є також "фотосинтезуючі" молюски - задньозяброві черевоногі з ряду Sacoglossa. У їхніх тканинах накопичуються хлоропласти з'їдених водоростей, через що молюск набуває зеленого кольору й здатності до фотосинтезу. Це явище отримало назву клептопластія.

Через те, що молюски - надзвичайно численна та різноманітна група, представники якої пристосувалися до найрізноманітніших середовищ існування та ведуть найрізноманітніший спосіб життя, від фільтраторів до хижаків та паразитів, їхні ролі в екосистемах також широко варіюють.

Молюски складають важливу ланку в ланцюгах живлення у водних і наземних екосистемах; спектр їхнього живлення надзвичайно широкий. Дуже незначна кількість видів пристосувалася до паразитичного способу життя.

Природні вороги наземних молюсків (тобто легеневих равликів) надзвичайно різноманітні. Ними живляться птахи, плазуни, ссавці, а також жуки родин Carabidae, Staphylinidae, Lampyridae, Drilidae та Silphidae. Деякі двокрилі теж є хижаками та паразитоїдами наземних молюсків. Інші хижаки наземних равликів: деякі планарії, хижі наземні равлики, двопарноногі та губоногі багатоніжки, напівтвердокрилі та павуки. На наземних молюсках паразитують деякі кліщі, нематоди, інфузорії, мікроспоридії.

Для захисту від хижаків морські молюски нерідко виділяють хімічні речовини, що діють на органи хімічного відчуття хижака. Наприклад, у каракатиць та інших головоногих є спеціальні чорнильні мішки, щоправда, чорнило вони використовують тоді, коли інші засоби - відкидання щупальця та секреція отрути - не спрацьовують. За допомогою таких речовин, наприклад, захищаються від своїх потенційних ворогів (птахів, риб, ракоподібних, актиній) черевоногі молюски з роду . Основними ворогами головоногих молюсків також є риби та ракоподібні.

Міцна округла мушля робить двостулкових молюсків малодоступними для хижаків. Проте багато тварин, тим не менш, живляться ними. Серед них риби, такі як короп, та птахи, наприклад, кулики-сороки та лелеки-роззяви, які розкушують мушлі пристосованим для цього дзьобом, та сріблястий мартин, що розбиває черепашки, кидаючи на них каміння. Калани живляться багатьма двостулковими молюсками, розбиваючи їхні мушлі за допомогою каміння. Одним з головних хижаків арктичних вод, що харчуються двостулковими молюсками, є морж. З безхребетних природними ворогами двостулкових є краби, морські зірки та восьминоги. Деякі черевоногі молюски - Urosalpinx, Eupleura caudata, Polynices heros, Neverita duplicata - також знищують двостулкових молюсків, зокрема цінних промислових тварин - устриць та мідій.

Механізми захисту від ворогів у двостулкових молюсків різноманітні. Деякі закопуються у ґрунт, як, наприклад, Siliqua patula, яка здатна закопатися за 7 секунд. Морські гребінці та деякі інші молюски здатні плавати, ляскаючи стулками мушлі. Інші двостулкові молюски здатні відстрибувати від загрози на нозі, використовуючи її, як пружину. Двостулкові, які мають сифони, можуть сховатися всередині мушлі, виставивши сифони назовні; якщо хижак обламає їх, вони регенеруються. М'якуни з роду у разі роздратування виділяють токсичні речовини.

Є випадки симбіозу між молюсками та іншими безхребетними. Наприклад, черевоногий молюск Colus gracilis входить у симбіоз з актинією Hormathia digitata, яка при цьому оселяється на мушлі молюска.

Описані також симбіотичні взаємовідносини між молюсками та найпростішими (одноклітинними водоростями). Зокрема, двостулковий молюск Corculum cardissa входить у симбіоз із найпростішими Symbiodinium corculorum з групи динофлагелят. Клітини найпростіших виявляють світловою або трансмісійною електроскопією переважно у тканинах мантії та зябер молюска. Найпростіші ( зооксантели) поселяються також у потовщеному краї мантії велетенської тридакни, але, на відміну від Corculum cardissa, у клітинах зябер вони не виявлені.

На мушлях молюсків розвивається одна зі стадій життєвого циклу червоних водоростей з роду .

Деякі морські молюски здатні до біолюмінесценції. До них належать кілька незвичайних черевоногих, наприклад, м'якуни роду та ефектні голозяброві слимаки роду , а також двостулкові, такі як представники роду . М'якун Hinea brasiliana використовує дифузну біолюмінесценцію аби в очах хижака здаватися більшим і в такий спосіб його відлякати.

Проте найбільша кількість молюсків, здатних до біолюмінесценції, належить до класу Головоногих. Лише серед кальмарів їх налічують щонайменше 70 видів. Декілька родів з родин Sepiolidae та Loliginidae випромінюють світло завдяки бактеріям-симбіонтам. Решта кальмарів здатні світитися самостійно, використовуючи люмінесцентну речовину люциферин та фермент люциферазу, що каталізує окислення люциферину. Кальмари демонструють велике розмаїття структур, що беруть участь у біолюмінесценції. Більшість має 2 вентральних фотофори - органи, що випромінюють світло. Глибоководний молюск Vampyroteuthis має настільки своєрідні органи світіння, що його навіть виокремили в самостійний ряд. На додачу до двох великих мантійних фотофорів та маленьких світних органів, розкиданих усім тілом, він здатний випромінювати світло спеціальними органами на кінцях щупалець; ймовірно так він збиває з пантелику хижаків. Кальмар Octopoteuthis має велику кольорову розмаїтість забарвлення, використовує кінці щупалець, які випромінюють світло, як принаду для здобичі. Якщо його потурбувати, він здатен відкидати щупальця. Дуже активний молюск Taningia danae має клешнеподібні гачки на щупальцях замість присосків та великі (до 2 м) органи світіння на кінцях щупалець. Припускається, що він використовує люмінесценцію для внутрішньовидової комунікації, а також засліплення здобичі.

Восьминоги також здатні до біолюмінесценції. Самиці пелагічних глибоководних восьминогів родів та Eledonella мають зеленувато-жовте кільце навколо рота, яке тільки періодично люмінесціює; це може відігравати роль у розмноженні. У Stauroteuthis та інших родів глибоководних восьминогів є присоски, що випромінюють світло. Вважають, що сяючі лінії, розташовані вздовж щупалець, використовуються для принаджування здобичі.

Молюски схильні до низки вірусних, бактеріальних та паразитичних захворювань. Прикладами вірусних захворювань молюсків можуть бути вірусний гангліоневрит абалонів ( англ. abalone viral ganglioneuritis (AVG)) та герпесоподібна вірусна інфекція ( англ. herpes-like virus infection); бактеріальних - хвороба коричневого кільця ( англ. brown ring disease) та фіброз личинок та молодих особин ( англ. larval/juvenile fibrosis); паразитичних - перкінсоз ( англ. perkinsosis), мартеіліоз ( англ. marteiliosis), бонаміоз ( англ. bonamiosis), гаплоспоридіоз ( англ. haplosporidiosis) та митіліколоз ( англ. mytilicolosis).

Механізми захисту в молюсків наразі значною мірою залишаються нез'ясованими. Наприкінці XX століття вважалося, що в молюсків відсутні імуноглобуліни ( антитіла) та набутий імунітет. Головним механізмом захисту вважався фагоцитоз. Проте останнім часом було встановлено велику різноманітність типів кров'яних клітин (гемоцитів) молюсків та їхні відмінності в різних груп м'якунів; так, в абалонів та морських гребінців не були виявлені гранулоцити, а в інших черевоногих - виявлені. Походження, життєвий цикл, період життя, функції кожного типу клітин ще належить визначити.

Деякі збудники захворювань молюсків здатні впливати на імунну відповідь господаря, модифікуючи її. Наприклад, мікроклітини Bonamia roughleyi стимулюють фагоцитоз себе гемоцитами господаря, що підходять. Проте бактерію це не вбиває, навпаки, її клітини продовжують розмножуватися усередині клітини-господаря, зрештою лізуючи її оболонку та вивільняючись назовні. Це призводить до масового руйнування кров'яних клітин та загибелі господаря - устриці.

Відомі випадки, коли хімічні речовини, що виділяються патогеном, каструють молюска. Наприклад, речовини, що виділяються спороцитами Zoogonius rubellus, каструють його господаря - морського черевоногого Nassarius obsoletus. Дослідження прісноводних равликів Lymnaea stagnalis, заражених трематодою Trichobilharzia ocellata, показали, що речовини, які секретуються трематодою, змінюють експресію генів господаря, що пригнічує мітотичні поділи в чоловічому копулятивному органі та стимулює розвиток жіночих спинних ендокринних тілець. Схожа ситуація спостерігається в молюска Haliotis asinina та трематоди Allopodocotyle. Шистосома Schistosoma mansoni використовує для власних потреб нейромедіатори серотонін та дофамін господаря, Biomphalaria glabra, викликаючи, зміни в його ендокринній системі.

Тип Молюски (Mollusca) деякі автори поділяють на 2 систематичні групи, яким іноді надають ранг підтипу: Боконервові (Aculifera), що об'єднує панцирних та безпанцирних молюсків, та Черепашкові (Conchifera), яка включає всі інші сучасні класи.

Серед науковців-малакологів є різні думки щодо кількості класів молюсків. Найчастіше описують 8 сучасних та принаймні 2 викопних класи м'якунів:

Ямкохвості (Caudofoveata) - дрібні червоподібні тварини, які мешкають у товщі пухкого морського осаду на глибинах від 200 до 3000 м, де займають екологічну нішу вибіркових детритофагів або хижаків. Довжина тіла зазвичай становить 1-15 мм, деякі особини можуть досягати 30 мм. Клас нараховує 120 сучасних видів.

Борозенчасточеревні (Solenogastres) - морські молюски, які мешкають переважно в колоніях гідроїдних та коралових поліпів, по яких повзають, згинаючи червоподібне тіло. Трапляються на глибинах від 200 до 3000 м. У зв'язку з вузькою спеціалізацією до перебування на колоніях поліпів у більшості редукована мантійна порожнина, зябра та частково нога; розвинений захисний кутикулярний покрив, шкірно-м'язовий мішок, спеціалізована радула. Довжина тіла зазвичай становить від 0,5 до 25 мм, лише один вид сягає 25 см. Нараховують 200 сучасних видів.

Панцирні (Polyplacophora) - морські повільно плазуючі тварини; живляться, зішкрібаючи водорості з твердого субстрату, до якого присмоктуються підошвою ноги. Невелика кількість є хижаками. На спинному боці - панцир з 8 пластинок; у разі небезпеки можуть згортатися в кулю, подібно до їжака, виставляючи пластинки назовні. Мантійна порожнина має багато пар зябер. Нога оснащена підошвою. Розміри від менше ніж 1 см до 36 см за ваги до 2 кг (Cryptochiton stelleri). Клас нараховує приблизно 1000 сучасних видів.

Моноплакофори (Monoplacophora) - один із найпримітивніших класів м'якунів, представники якого мають архаїчні риси - збережені великі целомічні порожнини, метамерію в будові деяких систем органів, примітивну нервову систему. Мушля має вигляд шапочки. Розміри дрібні, лише кілька сантиметрів завдовжки. Глибоководні морські молюски, мешкають на глибинах від 1800 до 7000 м, один вид трапляється на глибині приблизно 200 м. Відомий 31 сучасний вид.

Двостулкові (Bivalvia) - виключно водяні, прісноводні та морські м'якуни, найхарактерніші особливості будови яких - черепашка, складена з двох стулок, розташованих з боків тіла, та редукція голови і всіх пов'язаних із нею утворень, включно з радулою. Складки мантії переважної більшості двостулкових молюсків утворюють на задньому кінці тіла ввідний та вивідний сифони, за допомогою яких двостулкові створюють потік води в мантійній порожнині. Розміри стулок черепашки велетенської тридакни, найбільшого двостулкового молюска, можуть сягати майже 140 см, а вага до 333 кг. Клас нараховує приблизно 20 000 сучасних видів.

Лопатоногі (Scaphopoda) - виключно морські бентосні молюски, що мешкають від літоралі до глибин у 7000 м. Довжина тіла від 1,5 мм до 15 см. Тіло двосторонньо-симетричне, поміщене у трубчасту мушлю, що нагадує вигнуте ікло або бивень слона. Нога (у деяких видів редукована) зазвичай оснащена придатками у вигляді пари бічних лопатей або зубчастого диска та пристосована до риття у ґрунті. На голові є рот та численні ниткоподібні придатки (каптакули), призначені для пошуку та захоплення їжі. Глотка зі щелепою та радулою (по 5 зубів у кожному сегменті). Зябра скорочені, очей немає. Кровоносна система лакунарного типу, циркуляція крові відбувається завдяки скороченням ноги. Нараховують приблизно 500 сучасних видів.

Черевоногі (Gastropoda) - найчисленніший клас молюсків, до якого належать приблизно 70 000 (80 % усіх сучасних видів м'якунів). Головна ознака представників класу - торсія, тобто поворот вісцерального мішка на 180 °. Крім того, гастроподам здебільшого притаманна наявність турбоспіральної черепашки. Черевоногі м'якуни широко розповсюджені на суходолі, у прісних та морських водоймах. Розміри черевоногих складають від 0,5 мм (деякі наземні равлики, найменші серед молюсків) до 90 см (довжина мушлі) за ваги до 18 кг (Syrinx aruanus).

Головоногі (Cephalopoda) - виключно морські молюски, яким властиві двостороння симетрія та 8, 10 або більша кількість щупалець навколо голови, що розвинулися з ноги. У представників підкласу Coleoidea, або двозябрових, мушля редукована чи повністю відсутня, тоді як у представників Nautiloidea збереглася зовнішня мушля. Головоногі мають найбільш досконалу з безхребетних кровоносну та найбільш розвинену нервову системи. До головоногих належать наутилуси, кальмари, каракатиці та восьминоги. Розміри головоногих молюсків складають від 1 см довжини за ваги приблизно 0,2 г у каракатиць роду Idiosepius до 10 м довжини й ваги до 495 кг у велетенських кальмарів, найбільших безхребетних тварин. Описано приблизно 900 сучасних та 11 000 викопних видів.

† Rostroconchia - викопні морські молюски. Можливі предки двостулкових.

† Helcionelloida - викопні морські молюски схожі на равликів, на кшталт Latouchella.

У нижче наведеній таблиці представлено порівняльну характеристику будови представників сучасних класів молюсків (класи Caudofoveata та Solenogastres у даній таблиці об'єднані в один клас - Aplacophora):

Викопні знахідки свідчать про появу у кембрійському періоді палеозойської ери черевоногих, двостулкових та головоногих молюсків. Деталі походження молюсків як типу від корінної групи Lophotrochozoa та їхньої подальшої диверсифікації до відомих нам сучасних та вимерлих класів наразі остаточно не з'ясовані та є предметом суперечок вчених.

Одним з головних спірних питань є систематичне положення деяких представників викопної едіакарської та ранньокембрійської фауни. Наприклад, Kimberella (організм з відкладень віком 555 млн років) була описана Федонкіним як "молюскоподібна" тварина, проте інші дослідники охарактеризували її лише як "можливо двосторонньо-симетричну".

Ще більш гостро стоїть питання, чи була молюском (що жила 505 млн років тому), а точніше, чи був її ротовий апарат різновидом радули або ж він був ближче до ротового апарату поліхет. Н. Баттерфілд, що не відносить Wiwaxia до молюсків, у той же час інтерпретував як фрагменти радули давніші (510-515 млн років) скам'янілості.

Схожі сумніви відсутні щодо належності до типу молюсків представників ряду Helcionelliformes, знайдені у відкладеннях віком 540 млн років у Сибіру та Китаї. Їхні мушлі нагадують черепашки равликів. З цих знахідок можна зробити висновок, що молюски з мушлями з'явилися навіть раніше за трилобітів. Більшість знайдених хелціонелід має довжину лише кілька міліметрів, але трапляються й екземпляри довжиною у кілька сантиметрів. Було припущено, що дрібні хелціонелліди - це молодняк, а великі - дорослі особини.

Деякі дослідники відносять хелціонеллід до перших черевоногих, але інші мають сумнів щодо цього через відсутність у них явних ознак торсії.

Тривалий час найбільш раннім головоногим вважали Volborthella віком понад 530 млн років, але виявлення особин, які збереглися краще, засвідчило, що цей вид, на відміну від молюсків, не секретував мушлю, а збирав її з крупинок двоокису кремнію. Крім того, його черепашки, на відміну від мушель головоногих, не розділені на камери. Таким чином, нині класифікація Volborthella залишається невизначеною.

Найдавнішим головоногим нині вважають пізньокембрійського Plectronoceras. Його мушля поділена на камери перетинками - септами й має сифон, як у сучасних наутилусів. Через наявність у мушлях Plectronoceras "баласту" (кам'янистих відкладень) дослідники зробили висновок, що цей молюск був придонним, а не вільно плаваючим, як сучасні головоногі. Усі головоногі, які мають зовнішню мушлю (окрім наутилусів), вимерли до кінця мезозойської ери - 65 млн років тому.

Ранньокембрійських викопних та вважають ранніми двостулковими. Двостулкові молюски, що нагадують сучасних, з'являються в ордовицьких відкладеннях (443-488 млн років тому).

Збільшення кількості екологічних ніш, освоєних молюсками, відбувалося поступово. У кембрійському періоді молюсків знаходять лише у морських відкладеннях. Їхнє розповсюдження у прісноводні водойми відбулося у девонському періоді, а перші суходільні молюски ( легеневі равлики) виявлені лише в шарах, датованих кам'яновугільним періодом.

Філогенія ( еволюційне дерево) молюсків також поки остаточно не визначена. На додачу до суперечок про те, ким є Kimberella та всі Halwaxiida - молюсками чи їхніми близькими родичами, суперечки виникають і з приводу родинних зв'язків між різними групами сучасних молюсків, оскільки деякі групи тварин, традиційно представлені у складі молюсків, можуть бути перевизначені як відмінні від молюсків, хоча й споріднені організми.

Молюски належать до групи Lophotrochozoa, яка характеризується наявністю трохофорної личинки й, у випадку лофофорат ( Lophophorata), наявністю спеціального органу живлення - лофофору. Іншими представниками Lophotrochozoa є кільчасті черви (Annelida) та ще 7 типів морських тварин. У кладограмі праворуч узагальнені дані з філогенії молюсків станом на 2007 рік.

Оскільки родинні зв'язки між членами цього еволюційного дерева нез'ясовані, складно виділити риси, успадковані всіма молюсками від останнього їхнього спільного предка. Наприклад, незрозуміло, чи мав він метамерію (тобто чи складалося його тіло з однакових частин, які повторюються). Якщо це справді було так, то молюски походять від тварин, подібних кільчастим червам. Думки вчених з цього питання розходяться: одні дослідники у 2006 році повідомили, що спостережувана метамерія в будові зябер та ретракторних м'язів ноги виникли вторинно, у той час як інші у 2007 році дійшли висновку, що предковий молюск мав метамерію, мав ногу для плазування та мінералізовану мушлю. Вважається також, що мушля черепашкових молюсків пішла від спікул (невеликих голок) безпанцирних молюсків, проте це погано узгоджується з даними щодо онтогенезу спікул.

Мушля молюсків пішла від слизових покривів, які, поступово зміцнюючись, перетворилися на кутикулу. Кутикула непроникна для води та газів, тому з її появою став неможливим газообмін через покриви, що спричинило розвиток складнішого дихального апарату - зябер. Надалі кутикула ставала більш мінералізованою, при цьому активізувався той самий транскрипційний фактор, що й у інших двосторонньо-симетричних тварин при формуванні скелету. Перша мушля молюсків була укріплена майже виключно мінералом арагонітом.

Як зазначалося вище, родинні зв'язки між групами молюсків також є предметом обговорень. Кладограми, наведені нижче, зображають дві найбільш розповсюджені точки зору з цього питання.

У Червоному списку Міжнародного союзу охорони природи (МСОП) станом на вересень 2013 року наведені дані про 6730 видів молюсків, з яких 310 вважаються вимерлими та ще 1885 видів (належать переважно до класу черевоногих) віднесені до категорій підвищеного ризику - EXW, CR, EN, VU. Згідно окремого підрахунку для молюсків 2017 року, імовірно вимерлими з 1500 року є 1032 види цієї групи (більше половини всіх відомих сучасних вимирань видів), з них 803 - наземні молюски, 177 - прісноводні черевоногі, 46 - прісноводні двостулкові, 6 - морські черевоногі. До Червоної книги України занесено 20 видів молюсків: 17 з класу черевоногих та 3 з класу двостулкових. Переважно, види, які перебувають під загрозою зникнення різного ступеня ризику, є наземними та прісноводними.

Найбільшими небезпеками для водних м'якунів МСОП вважає забруднення навколишнього середовища (переважно рідкими відходами сільського господарства та деревообробної промисловості) та модифікацію природних водойм під потреби людини (будівництво дамб, відведення води). Ці та інші антропогенні чинники, у багато разів пришвидшуючи вимирання молюсків, здійснюють значно більший вплив на чисельність цих тварин, аніж природні. Особливо вразливі молюски- ендеміки островів, на кшталт представників ендемічної для Галапагоських островів родини черевоногих Bulimulidae, підродини Achatinellinae, ендеміків Гавайських островів тощо. Так, на Гавайських островах до появи на них людини частота вимирання дорівнювала орієнтовно 1 виду на мільйон років. З появою на них полінезійців ця частота зросла до 1 виду на 100 років. З 1778 року, коли капітан Джеймс Кук відкрив Гаваї для європейців, частота вимирання досягла 1-3 видів на рік. На острові Муреа у Французькій Полінезії 8 видів та підвидів равликів роду зникли менш ніж за 10 років через інтродукцію хижого равлика Euglandina rosea.

Проте деякі м'якуни завдяки людині значно розширили межі свого природного розповсюдження: велетенський африканський равлик Achatina fulica, уже згадуваний хижий Euglandina rosea, прісноводний двостулковий молюск Corbicula fluminea. Маючи надзвичайну плодючість та здатність пристосовуватися до різних умов, вони швидко захоплюють вільні екологічні ніші й наразі трапляються в найрізноманітніших місцях існування.

Упродовж тисячоліть люди вживали молюсків у їжу. Окрім того, вони були джерелом різних цінних матеріалів: перлів, перламутру, пурпуру, тхелету та висону. У деяких культурах мушлі м'якунів слугували за валюту. Велетенські розміри та чудернацькі обриси деяких молюсків спричинили появу розповідей про морських чудовиськ, таких як кракен. Молюски певних видів отруйні й можуть становити небезпеку для людини. Є серед м'якунів і сільськогосподарські шкідники, наприклад, Achatina fulica.

У харчовій промисловості

Молюски, особливо двостулкові, наприклад, мідії та устриці, здавна були для людини харчами. Інші молюски, яких часто вживають у їжу, - восьминоги, кальмари, каракатиці та равлики. У 2010 році в господарствах, що займаються аквакультурою, було вирощено 14,2 млн т молюсків, що становить 23,6 % від усієї маси м'якунів, що були вжиті в їжу. Деякі країни регулюють імпорт молюсків та інших морепродуктів, переважно для мінімізації ризику отруєння токсинами, що накопичуються в цих організмах.

За обсягами вилову черевоногі молюски поступаються двостулковим. У їжу вживають таких морських черевоногих, як морські блюдечка (), абалони (), сурмачі () (на Далекому Сході Росії здійснюють промисел, з них виготовляють консерви), літорини (), морські зайці (). З наземних м'якунів у деяких країнах споживають равликів з родів , , слизняків. У деяких європейських країнах виноградних равликів розводять у спеціалізованих господарствах.

Обсяг вилову двостулкових молюсків на даний час поступається їхньому штучному розведенню в марикультурі. На спеціальних господарствах вирощують мідій та устриць, особливих успіхів такі господарства досягли в США, Японії, Франції, Іспанії, Італії. У Японії розвинена марикультура морської перлівниці з роду . Для місцевого населення країн карибського басейну, включно з Кубою, цінним промисловим молюском є велетенський стромбус (Lobatus gigas).

Головоногі молюски також є об'єктами промислу, у їжу використовують м'ясо каракатиць, кальмарів та восьминогів. Каракатиць та деяких восьминогів виловлюють для отримання чорнильної рідини, з якої виготовляють натуральні туш і чорнило.

У виробництві предметів розкоші та прикрас

Більшість молюсків, які мають мушлі, утворює перли, проте комерційну цінність мають лише перлини, вкриті шаром перламутру. Їх утворюють лише двостулкові та деякі черевоногі молюски. Серед натуральних перлів найбільшу коштовність мають перлини двостулкових молюсків Pinctada margaritifera та Pinctada mertensi, мешканців тропічної та субтропічної частин Тихого океану. Промисловий видобуток перлів у спеціалізованих господарствах полягає в контрольованому введенні твердих частинок в устриць і наступному збиранні перлин. Матеріалом для введення частинок часто слугують подрібнені черепашки інших молюсків. Використання цього матеріалу в промислових обсягах призвело до того, що деякі прісноводні види двостулкових молюсків у південно-східній частині США опинилися на межі вимирання. Промислове розведення перлів стало поштовхом до інтенсивного вивчення хвороб молюсків, необхідного для забезпечення здоров'я поголів'я культивованих видів.

Перламутр, видобутий з мушель м'якунів, використовують для виготовлення різних виробів, наприклад, ґудзиків, а також для інкрустацій. З гіпобранхіальних залоз деяких мурексів ( Muricidae) видобувають пурпур, який за свідченням історика IV століття до н. е. Феофомпа, цінувався на вагу срібла. Тхелет - барвник тваринного походження, яким у давнину фарбували тканини в синій, блакитний та пурпурно-блакитний колір. Ця речовина важлива для деяких обрядів юдаїзму як обов'язковий атрибут таких предметів як цицит (пасма бачення) та одяг первосвященика. Попри те, що метод отримання тхелету був втрачений у VI столітті н. е., на теперішній час у науковому світі склався консенсус, згідно з яким джерелом цієї речовини також був представник родини мурексів - Hexaplex trunculus. Висон - коштовна тканина, сировиною для виготовлення якої є бісус - білковий матеріал, який виділяють деякі види двостулкових молюсків (найвідоміший - Pinna nobilis) для прикріплення до морського дна. Прокопій Кесарійський, описуючи перські війни середини VI століття н. е., стверджував, що тільки представникам панівних класів дозволялося носити хламіди з висону.

Мушлі молюсків або окремі їхні частини використовували в деяких культурах як валюту. Вартість черепашок не була сталою, а залежала від їхньої кількості на ринку. Тому вони піддавалися непередбачуваним стрибкам інфляції, що були пов'язані зі знаходженням "золотої жили" або удосконаленням методів перевезення. У деяких культурах прикраси з мушель були ознаками соціального становища.

У деяких косметичних салонах пропонують масаж з допомогою равликів. Спеціально вирощених равликів промивають у проточній воді кімнатної температури й висаджують на шкіру обличчя. Равлик залишає слиз та згрібає ороговілі лусочки шкіри з обличчя. Після прогулянки равлика по обличчю слиз розтирають, не змиваючи. Равликотерапія показана при неглибоких зморшках, мікропошкодженнями шкіри, рубцях і розтяжках.

У домашніх умовах найчастіше утримують наземних велетенських ахатин та виноградних равликів. В акваріумістиці поширені ампулярії, меланії, котушки та ставковики. У великих океанаріумах можна зустріти восьминогів, кальмарів та каракатиць.

Високою специфічністю створюваного ними ефекту відрізняються токсини морських молюсків конусів ( Conidae). Порівняно невеликі розміри їхніх молекул полегшують їх лабораторний синтез. Ці дві якості роблять токсини конусів об'єктом для досліджень в області неврології. Молюски також становлять значний інтерес для розробки лікарських препаратів. Особливу увагу звертають до себе молюски, у травному тракті яких мешкають симбіотичні бактерії. Можливо, речовини, що виділяються цими бактеріями, знайдуть своє застосування як антибіотики або нейрологічні засоби.

Молюски є популярними лабораторними тваринами в нейробіології. Так, відкриття калієвих та натрієвих іонних каналів пов'язані з дослідженнями гігантського відростка нервової клітини ( аксона) кальмара, їх подальші дослідження проводилися на нейронах черевоногих молюсків, розуміння молекулярних механізмів пам'яті поліпшилося після вивчення нервової системи аплізії.

Мінералізовані мушлі молюсків добре зберігаються у викопному стані. Тому в палеонтології вони слугують "геологічними годинниками", керівними копалинами, які дозволяють з великою точністю проводити стратиграфічне датування шарів землі

Черепашки переважно черевоногих, а також двостулкових та головоногих, є об'єктами поширеного у світі виду колекціонування, яке було започатковане ще в часи античності, а найбільшої популярності досягло в епоху Великих географічних відкриттів. У середині XIX століття в інтер'єрі вікторіанських будинків неодмінно була присутня засклена шафа, у якій поруч зі скам'янілостями та мінералами виставляли черепашки морських молюсків. Такий вид колекціонування залишається популярним і в наші дні.

Деякі види молюсків (переважно слизняки) є шкідниками сільськогосподарських культур. Такий вид, потрапивши в нове середовище існування, здатний вивести з рівноваги місцеву екосистему. Наприклад, велетенська ахатина (Achatina fulica) - шкідник рослин, була інтродукована в багато областей Азії, а також на багато островів Індійського та Тихого океанів. У 1990-х роках цей вид досяг Вест-Індії. Спроба боротися з ним шляхом інтродукції хижого равлика Euglandina rosea тільки погіршила ситуацію: цей хижак ігнорує ахатин і замість них винищує місцеві види равликів.

Виноградний равлик шкодить винограду, а слизняки - городнім культурам. Польовий слизняк (Agriolimax agrestis) завдає шкоди озимим посівам, картоплі, тютюну, конюшині, городнім рослинам, а Deroceras reticulatum завдає шкоди врожаям помідорів та капусти. У південних районах загрозу для садів та городів становлять слизняки роду Parmacella.

Новозеландський прісноводний равлик Potamopyrgus antipodarum вперше був зареєстрований у Північній Америці в середині 1980-х років - спочатку в західних, а потім і в східних штатах США. Хоча довжина цього равлика становить у середньому 5 мм, її виняткова плодючість призводить до концентрації до півмільйона особин на один квадратний метр, що зумовлює швидке вимирання місцевих молюсків та комах, а також риб, пов'язаних з ними харчовим ланцюжком.

Деякі молюски є ворогами промислових м'якунів. Наприклад, хижий равлик Crepidula fornicata іноді з'являється на устричних банках (тобто мілинах Північного моря та Атлантичного океану) у таких кількостях, що самих устриць стає не видно; у результаті устриці гинуть.

Тередові, або молюски-деревоточці (Teredinidae) з класу двостулкових поселяються в зануреній у воду деревині, зокрема в підводних частинах дерев'яних човнів та кораблів, а також у стаціонарних гідротехнічних спорудах. У процесі життєдіяльності (див. вище розділ живлення), корабельний черв'як проточує в деревині численні ходи, сприяючи її швидкому руйнуванню. Розмір збитку, який щорічно спричинюють корабельні черви, обчислюється мільйонами.

Річкова дрейсена ( Dreissena polymorpha) часто оселяється в трубах та водогонах, прикріплюючись до твердого субстрату бісусом та утворюючи значні скупчення, чим призводить до їхнього засмічення.

Багато молюсків самостійно виробляють або акумулюють з навколишнього середовища токсини, які становлять загрозу для здоров'я, а іноді й життя людини. Отруєння може відбуватися при укусі молюска, дотику до нього, або при вживанні його в їжу. Щоб зменшити цю загрозу, багато країн обмежують імпорт молюсків. Серед смертельно небезпечних молюсків можна зазначити деякі види конусів ( Conidae) з класу Черевоногих та блакитнокільчастого восьминога (Hapalochlaena), який, щоправда, нападає на людину тільки якщо його спровокувати. Тією чи іншою мірою отруйними є всі восьминоги. Укус тропічного виду восьминогів Octopus apollyon викликає серйозне запалення, яке може тривати понад місяць навіть за правильного лікування. Укус Octopus rubescens за неправильного лікування може викликати некроз тканин, а за правильного - справа може обмежиться тижнем головних болів та загальної слабкості.

Усі види м'якунів родини конусів ( Conidae) є отруйними й можуть вжалити при дотику, проте представники більшості видів занадто малі, щоб становити серйозну небезпеку для людини. Є задокументовані підтвердження численних випадків отруєнь, у тому числі зі смертельними наслідками. Напевно, серйозну небезпеку для людини становлять лише деякі великі види, які здатні зловити й убити рибу.

Є також двостулкові молюски, отруйні для людини; отруєння може супроводжуватися паралічем ( англ. paralytic shellfish poisoning (PSP)), втратою пам'яті ( англ. amnesic shellfish poisoning (ASP)), гастроентеритами, довготривалими неврологічними розладами та навіть смертю. Отруйність двостулкових зумовлена накопиченням ними одноклітинних, які виділяють токсини: діатомових водоростей або динофлагелят, яких вони відфільтровують з води; іноді токсини зберігаються навіть у правильно приготованих молюсках.

У тропічних країнах обох півкуль прісноводні равлики (зокрема родів Biomphalaria та ) є проміжними хазяями кров'яних сисунів ( трематод) з роду Schistosoma, які викликають тяжке захворювання шистосомоз. Малий ставковик, широко розповсюджений у Північній Євразії, є проміжним хазяєм печінкового сисуна, який паразитує у протоках печінки копитних ссавців та людини.

У культурах різних народів сформувалися певні стійкі стереотипи щодо представників трьох найпоширеніших та найвідоміших класів молюсків - черевоногих, двостулкових та головоногих.

Образ головоногого морського чудовиська є одним з найпопулярніших стереотипів молюсків. Міфічна істота кракен описувалася як велетенське головоноге створіння настільки переконливо, що навіть увійшла до першого видання "Системи природи" Ліннея. Образ велетенського восьминога чи спрута, який становить небезпеку для кораблів та людей, був неодноразово зафіксований як у літературі (наприклад, сцена боротьби зі спрутами в романі Жуля Верна "Двадцять тисяч льє під водою"), так і в живописі та кінематографі (наприклад, у серії фільмів "Пірати Карибського моря"). Слово "спрут" стало стійким евфемізмом для позначення злочинної організації, як, наприклад, в однойменному телесеріалі. Сучасний образ головоногого чудовиська, Катацуморідако, був створений братами Стругацькими й описаний у романі "Хвилі гасять вітер".

Стереотип равлика в культурі - це, зазвичай, образ маленької, повільної та беззахисної істоти. Образ "равлика на схилі", від якого нічого не залежить і який нічого не може змінити, використаний у назві однойменного роману Стругацьких, як алюзію на найвідоміший хайку Ісси ("Тихо, тихо повзи, равлику, схилом Фудзі, вгору, до самої вершини!"). Разом з тим у Японії в образі равлика шанувався дух - "Господар води". Окрім того, равлики є центральними персонажами алтайської, бурятської, меланезійської міфології, а також міфології мешканців Науру. У християнстві повільність равликів спричинила те, що вони стали символом одного зі смертних гріхів - ліні. Мушля равлика в оповіданні Вірджинії Вульф "Kew Gardens" символізує розвиток сюжету за спіраллю.

У давньогрецькій культурі двостулкові молюски були пов'язані з культом богині вроди й кохання - Афродіти. На картині італійського митця Боттічеллі "Народження Венери" Венера пливе до берега на стулці велетенської мушлі. Черепашка присутня також на фресці з аналогічним сюжетом, яку було знайдено в Помпеях. Мушлі морських гребінців були істотною частиною культу богині-матері у Фесті.

За останні 4 роки експорт молюсків з України зріс більш як у 10 разів. Так, у 2013 році було експортовано 3 тонни равликів, а у 2016 - більше ніж 347 тонн. За результатами року равликів було експортовано в 7 разів більше ніж сала. Середня ціна продукції становить 1 долар за кг. Єдині імпортери - Румунія (25 %) та Литва (75 %). У цих країнах молюсків обробляють і охолодженими відправляють до кінцевих споживачів - Франції, Угорщини, Італії та Польщі.

1. Chapman A. D. (2009) Numbers of Living Species in Australia and the World. Australian Biological Resources Study, Canberra. ISBN 978-0-642-56860-1.

2. Extreme Bivalves. Paleontological Research Institution and its Museum of the Earth. Архівовано з першоджерела 08.01.2014 р.

3. O'Shea, S. and Bolstad, K. (2008) Giant Squid and Colossal Squid Fact Sheet. The Octopus News Magazine Online. TONMO.com

4. Giribet, G., Okusu, A., Lindgren, A. R., Huff, S. W., Schrödl, M., and Nishiguchi, M. K. (2006). "Evidence for a clade composed of molluscs with serially repeated structures: Monoplacophorans are related to chitons". Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 103 (20): 7723-7728. DOI:10.1073/pnas.0602578103. PMID 16675549.

5. Hayward P. J. 1996. Handbook of the Marine Fauna of North-West Europe. - Oxford University Press. - P. 484-628. - ISBN 0-19-854055-8

6. Shigeno, S.; Sasaki, T.; Moritaki, T.; Kasugai, T.; Vecchione, M.; Agata, K. (2008). "Evolution of the cephalopod head complex by assembly of multiple molluscan body parts: Evidence from Nautilus embryonic development". Journal of Morphology, 269 (1): 1-17. DOI:10.1002/jmor.10564. PMID 17654542

7. Стаття "Моллюски[недоступне посилання з липня 2019] " з Великої радянської енциклопедії (рос.). Перевірено 6 вересня 2013

8. Асеев Н. Эфферентная копия активности нейронов в пищевом поведении виноградной улитки Helix pomatia L.

9. Hogan, Michael C. Марианская впадина Архівовано 25 липень 2013 у WebCite. Загадки нашей планеты. zoopage.ru (23 серпня 2010). (рос.) Перевірено 6 вересня 2013

10. Lambert W. J. "Coexistence of Hydroid Eating Nudibranchs: Do Feeding Biology and Habitat Use Matter?". DOI:10.2307/1542096

11. Jensen K. R. (2007). "Biogeography of the Sacoglossa (Mollusca, Opisthobranchia) Архівовано 5 жовтень 2013 у Wayback Machine.". Bonner zoologische Beiträge, 55 (2006)(3-4): 255-281.

12. Thorp, J. H.; Delong, M. D.; Casper1, A. F. (1998). "In situ experiments on predatory regulation of a bivalve mollusc (Dreissena polymorpha) in the Mississippi and Ohio Rivers". Freshwater Biology, 39 (4): 649-661. DOI:10.1046/j.1365-2427.1998.00313.x.

13. Hulscher, J. B. (1982). "The oystercatcher Haematopus ostralegus as a predator of the bivalve Macoma balthica in the Dutch Wadden Sea[недоступне посилання з квітня 2019] ". Ardea 70: 89-152.

14. Harper, Elizabeth M. (1990). "The role of predation in the evolution of cementation in bivalves[недоступне посилання з квітня 2019] ". Palaeontology 34 (2): 455-460.

15. Bourquin, Avril. (2000). Bivalvia: The foot and locomotion Архівовано 24 серпень 2013 у WebCite. The Phylum Mollusca.

16. Farmer, Mark A., Fitt, William K., Trench, Robert K. 2001. Morphology of the Symbiosis Between Corculum cardissa (Mollusca: Bivalvia) and Symbiodinium corculorum (Dinophyceae). Biol. Bull., 200: 336-343.

17. Viral diseases of molluscs: Abalone viral ganglioneuritis (AVG). Архів оригіналу за 12 лютий 2014.

18. Соленогастры // Биологический энциклопедический словарь / Под ред. М. С. Гилярова. - М.: Советская энциклопедия, 1986. - С. 592. - 831 с.

19. Wood, J. B. & R. K. O'Dor. 2000. Do larger cephalopods live longer? Effects of temperature and phylogeny on interspecific comparisons of age and size at maturity Архівовано 14 грудень 2004 у Wayback Machine.. Marine Biology 136 (1): 91-99.

20. Runnegar, B. and Pojeta, J. (1974). "Molluscan phylogeny: the paleontological viewpoint". Science, 186 (4161): 311-7. DOI:10.1126/science.186.4161.311. Bibcode: 1974Sci...186..311R

21. Fedonkin, M. A.; Waggoner, B. M. (1997). "The Late Precambrian fossil Kimberella is a mollusc-like bilaterian organism". Nature, 388 (6645): 868. DOI:10.1038/42242. Bibcode: 1997Natur.388..868F

22. Fedonkin, M. A., Simonetta, A. and Ivantsov, A. Y. (2007). "New data on Kimberella, the Vendian mollusc-like organism (White Sea region, Russia): palaeoecological and evolutionary implications". Geological Society, London, Special Publications, 286: 157-179. DOI:10.1144/SP286.12. Bibcode: 2007GSLSP.286..157F

23. Caron, J. B.; Scheltema, A., Schander, C. and Rudkin, D. (2006). "A soft-bodied mollusc with radula from the Middle Cambrian Burgess Shale". Nature, 442 (7099): 159-163. DOI:10.1038/nature04894. PMID 16838013. Bibcode: 2006Natur.442..159C

24. Parkhaev, P. Yu. (2007). "The Cambrian 'basement' of gastropod evolution". Geological Society, London, Special Publications, 286: 415-421. DOI:10.1144/SP286.31. Bibcode: 2007GSLSP.286..415P

25. Hagadorn J. W., Waggoner B. M. Proterozoic-Cambrian of the Great Basin and Beyond, Pacific Section SEPM Book 93 Архівовано 1 жовтень 2008 у Wayback Machine., edited by F. A. Corsetti. SEPM (Society for Sedimentary Geology), 2002, pp. 135-150.

26. Gubanov, A. P., and Peel, J. S. (2003). "The early Cambrian helcionelloid mollusc Anabarella Vostokova". Palaeontology, 46 (5): 1073-1087. DOI:10.1111/1475-4983.00334

27. Henry, J.; Okusu, A.; Martindale, M. 2004. The cell lineage of the polyplacophoran, Chaetopleura apiculata: variation in the spiralian program and implications for molluscan evolution. Developmental biology, 272 (1): 145-160. DOI:10.1016/j.ydbio.2004.04.027

28. Вид Achatinella mustelina на сайті Червоного списку Міжнародного союзу охорони природи (англ.). Перевірено 8 вересня 2013

29. Офіційний сайт Червоного списку Міжнародного союзу охорони природи (IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.1.) (англійською мовою). Перевірено 8 вересня 2013

30. Kay, Alison E. 1995. The Conservation Biology of Molluscs. International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. ISBN 2-8317-0053-1

31. Иванов А. В. Раковина Архівовано 31 серпень 2014 у Wayback Machine. // Большая Советская Энциклопедия / Под ред. А. М. Прохорова. - 3-е изд. - М.: Советская Энциклопедия, 1975. - Т. 21. - С. 447. - 640 с. - 630 000 экз.

32. Webster's Third New International Dictionary (Unabridged). 1976. G. & C. Merriam Co., p. 307.

33. Maurer, B. (2006). "The Anthropology of Money Архівовано 19 липень 2011 у Wayback Machine.". Annual Review of Anthropology, 35: 15-36. DOI:10.1146/annurev.anthro.35.081705.123127

34. Haddad, V.(junior), de Paula Neto, J. B. and Cobo, V. J. (2006). "Venomous mollusks: the risks of human accidents by Conus snails (Gastropoda: Conidae) in Brazil". Revista da Sociedade Brasileira de Medicina Tropical, 39 (5): 498-500. DOI:10.1590/S0037-86822006000500015

35. Abramson, Charles I.; Shuranova, Zhanna Petrovna (1996). 4. Innate and aquired behaviour of Mollusks. Russian Contributions to Invertebrate Behavior. Greenwood Publishing Group. с. 79-. ISBN 978-0-275-94525-1. (англ.)

36. Alafaci, A. Blue ringed octopus. Australian Venom Research Unit.

37. Brazzelli, V., Baldini, F., Nolli, G., Borghini, F., and Borroni, G. (1999). "Octopus apollyon bite". Contact Dermatitis, 40 (3): 169-170. DOI:10.1111/j.1600-0536.1999.tb06025.x PMID [1]

38. Williamson, J. A., Fenner, P. J., Burnett, J. W., and Rifkin, J. 1996. Venomous and Poisonous Marine Animals: A Medical and Biological Handbook. - UNSW Press. - P. 65-68. - ISBN 0-86840-279-6

39. Livett, B. Cone Shell Mollusc Poisoning, with Report of a Fatal Case Архівовано 1 грудень 2012 у WebCite. Department of Biochemistry and Molecular Biology, University of Melbourne.

40. Wekell, John C.; Hurst, John; Lefebvre, Kathi A. (2004). "The origin of the regulatory limits for PSP and ASP toxins in shellfish[недоступне посилання з квітня 2019] ". Journal of Shellfish Research, 23 (3): 927-930.

41. Трофимов, Д. "Пространственные образы рассказа „Kew gardens" Вирджинии Вульф Архівовано 26 вересень 2013 у Wayback Machine.". Сайт Наталії Пахсарьян. (рос.) Перевірено 10 вересня 2013

Анистратенко В. В., Анистратенко О. Ю. Фауна Украины: в 40 томах. - Киев : Велес, 2001. - Т. 29. Моллюски. Вып. 1. Кн. 1: Класс Панцирные или Хитоны, класс Брюхоногие - Cyclobranchia, Scutibranchia и Pectinibranchia (часть). - 240 с. - ISBN 966-02-2119-3.

Анистратенко В. В., Халиман И. А., Анистратенко О. Ю. Моллюски Азовского моря. - Киев : Наукова думка, 2011. - 172 с. - ISBN 978-966-00-1112-0.

Фауна Украины. Том 29. Моллюски. Вып. 5. Стебельчатоглазые (Stylommatophora). - Киев : Наукова думка, 2016. - 592 с. - ISBN 978-966-00-1556-2.

Охрана наземных моллюсков Украины. - Киев : Институт зоологии НАН Украины, 2016. - 272 с. - ISBN 978-966-02-7841-7.

Властов Б. В., Матекин П. В., Зацепин В. И., Филатова З. А., Шилейко А. А. и др. Тип Моллюски (Mollusca) // Жизнь животных: в 7 томах / под ред. Р. К. Пастернак, гл. ред. В. Е. Соколов. - 2-е изд. - М. : Просвещение, 1988. - Т. 2. Моллюски. Иглокожие. Погонофоры. Щетинкочелюстные. Полухордовые. Хордовые. Членистоногие. Ракообразные. - С. 5-145. - ISBN 5-09-000445-5.

Догель В. А. Зоология беспозвоночных. - 7-ое изд. - М. : Высшая школа, 1981. - 614 с.

Малахов В. В., Медведева Л. А. Эмбриональное развитие двустворчатых моллюсков. - М. : Наука, 1991. - 136 с.

Пименова И. Н., Пименов А. В. Зоология беспозвоночных. Теория. Задания. Ответы. - Саратов : Лицей, 2005. - 288 с. - ISBN 5-8053-0308-6.

Скарлато О. А. Двустворчатые моллюски умеренных вод северо-западной части Тихого океана. - Л. : Наука, 1981. - 480 с.

Шарова И. Х. Зоология беспозвоночных. - М. : Владос, 2002. - 592 с. - ISBN 5-691-00332-1.

Cameron R. Slugs and snails. - London : HarperCollins Publishers, 2016. - 508 с. - ISBN 978-0-00-711301-9.

Ponder‏, Winston F. & Lindberg‏, David R. Phylogeny and Evolution of the Mollusca. - USA : University of California Press, 2008. - 469 p. - ISBN 9780520250925.

Rawat, R. Anatomy of Mollusca. - New Delhi, India : International scientific publishing academy, 2010. - 260 p. - ISBN 9788182930285.

Ruppert E. E., Fox R. S., Barnes R. D. Invertebrate Zoology. - 7. - Brooks / Cole, 2004. - ISBN 0-03-025982-7.

Saxena, A. Text Book Of Mollusca. - New Delhi, India : Discovery Publishing House, 2005. - 528 p. - ISBN 9788183560177.

The biology of terrestrial molluscs / ed. Barker G. M. - Hamilton : CABI Publishing, 2001. - 558 с. - ISBN 0-85199-318-4.

# data[].attributes.attachment_link.title
Молюски - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Молю́ски, або м'якуни́ (Mollusca) - тип первинноротих двобічно-симетричних целомічних тварин зі спіральним дробленням зиготи. М'якуни - другий за чисельністю видів тип тварин після Членистоногих. Наразі відомо приблизно 130 тисяч сучасних видів молюсків, проте науковці припускають існування до 200 тисяч видів. Крім того, відомо від 35 до 70 тисяч викопних видів м'якунів.

# data[].attributes.body
http://player.myshared.ru/105/1406852/slides/slide_42.jpg

# data[].attributes.headline
Зовнішня будова Молюсків

# data[].attributes.subject
Зовнішня будова Молюсків

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (1)

# data[].attributes.headline
Завдання: Знайти, яка порожнина тіла у молюсків?

# data[].attributes.subject
Завдання: Знайти, яка порожнина тіла у молюсків?

# data[].attributes.body
Проміжки між органами заповнені паренхімою.

# data[].attributes.headline
Травна система Черевоногих

# data[].attributes.subject
Травна система Черевоногих

# data[].attributes.headline
Травна система Двостулкових молюсків

# data[].attributes.subject
Травна система Двостулкових молюсків

# data[].attributes.headline
Схема травної порожнини

# data[].attributes.subject
Схема травної порожнини

# data[].attributes.body
Рот → стравохід → шлунок (печінка) → середня кишка (має петлі) → пряма кишка → мантійна порожнина.

# data[].attributes.headline
Кровоносна система Молюсків

# data[].attributes.subject
Кровоносна система Молюсків

# data[].attributes.body
До кровоносної системи належать серце  і судини.
Серце зазвичай складається з трьох камер: одного шлуночка і двох передсердь.

# data[].attributes.attachment_link.title
кровоносна система підписи

# data[].attributes.headline
Завдання. Знайти, яка кровоносна система у Молюсків?

# data[].attributes.subject
Завдання. Знайти, яка кровоносна система у Молюсків?

# data[].attributes.headline
Дихальна система Молюсків

# data[].attributes.subject
Дихальна система Молюсків

# data[].attributes.body
Молюски, що живуть у воді дихають зябрами, а наземні — легенями.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дихальна система підписи

# data[].attributes.headline
Видільна система Молюсків

# data[].attributes.subject
Видільна система Молюсків

# data[].attributes.body
Органи виділення  молюсків — нирки, що відкривають свої протоки в мантійну порожнину.

Нирки → сечоводи → мантійна порожнина.

# data[].attributes.headline
Гімнастика очей

# data[].attributes.subject
Гімнастика очей

# data[].attributes.attachment_link.title
вправа для очей

# data[].attributes.headline
Нервова система Молюсків

# data[].attributes.subject
Нервова система Молюсків

# data[].attributes.body
Назвіть три вузли нервової системи молюсків?

# data[].attributes.headline
Статева система 

# data[].attributes.subject
Статева система 

# data[].attributes.body
Розмноження у молюсків відбувається статевим способом

# data[].attributes.headline
Як називаються тварин, у яких  одночасно присутні жіночі і чоловічі статеві залози??

# data[].attributes.subject
Як називаються тварин, у яких  одночасно присутні жіночі і чоловічі статеві залози??

# data[].attributes.attachment_link.title
статева систеа

# data[].attributes.attachment_link.title
Загальна характеристика Молюсків

# data[].attributes.attachment_link.description
Виберіть одну правильну відповідь