# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un motor de căutare este un program apelabil căutător, care accesează Internetul în mod frecvent și care stochează titlul, cuvinte cheie și, parțial, chiar conținutul paginilor web într-o bază de date. În momentul în care un utilizator apelează la un motor de căutare pentru a găsi o informație, o anumită frază sau un cuvânt, motorul de căutare se va uita în această bază de date și, în funcție de anumite criterii de prioritate, va crea și afișa o listă de rezultate (engleză: hit list ).

Problema nu este deloc trivială, deoarece:

există deja peste 100 milioane de site-uri web, sumând în total miliarde de pagini web, distribuite pe tot globul

conținutul acestori pagini nu este static, ci chiar extrem de dinamic (se schimbă frecvent)

răspunsul la o comandă de căutare trebuie să vină repede, în general în mai puțin de o jumătate de secundă, chiar atunci când lista de rezultate conține, să zicem, zeci de mii de pagini web potrivite la criteriile de căutare folosite.

Orice motor de căutare are trei elemente majore:

robotul de căutare: (engleză - robot, spider sau web crawler) este un program care vizitează paginile web, le citește și apoi urmărește legăturile către alte pagini.

index sau catalog: unde sunt trecute informațiile despre fiecare pagină web pe care le găsește robotul (titlul și adresa paginii, cuvinte cheie, porțiuni de text din paginile vizitate, legături către alte pagini etc.); pentru aceasta, robotul utilizează un fișier text (robots.txt) aflat în rădăcina site-ului care poate permite sau restricționa roboții motoarelor de căutare să acceseze paginile site-ului.

software-ul de căutare: care permite căutarea printre multitudinea de pagini înregistrate în index precum și afișarea rezultatului sub forma unei liste de legături, în ordinea relevanței.

Cele mai utilizate motoare de căutare în iulie 2011 sunt:

Cele mai utilizate motoare de căutare în iunie 2020 sunt

Pentru crearea acestor motoare de căutare este necesar un spider (bot, spider, web crawler) care este realizat într-un limbaj de programare care poate fi Perl, Ruby, Java, Php. Acesta extrage linkurile utile, care apoi se găsesc într-o formă prelucrată și filtrată prin metode specifice într-o bază de date.

1990: Trei studenți în domeniul informaticii de la Universitatea din Montreal, creează prima unealtă de căutare pe internet, Archie. Aceasta descărca listele de directoare a tutor fișierelor plasate public, pe site-uri FTP, însă nu indexa conținutul acestora. Archie folosea potrivire la nivel de expresie, care sunt caractere și bucăți de fraze pentru a aduce utilizatorii la adresa serverului pe care era fișierul gazduit.

1993: Oscar Nierstrasz a de la Universitatea din Geneva, creează primul motor de căutare, Web Catalog. În același an a fost lansat JumpStation, care folosea un robot web pentru a găsi pagini și a construi indexul propriu. JumpSation se folosea de un formular web ca interfață pentru programul de căutare combinând cele trei caracteristici importante ale unui motor de căutare: vizitare, indexare și căutare.

1994: a fost lansat WebCrawler primul motor de căutare cunoscut la scară largă de către public. Acesta permitea căutarea oricărui cuvânt în orice pagină, mod de funcționare ce a devenit un standard pentru toate motoarele de căutare apărute de atunci și până în prezent. WebCrawler este urmat de mai multe motoare de căutare, aflate într-o luptă acerbă pentru popularitate: Magellan, Excite, Infoseek, Inktomi, Northen Light, AltaVista, Lycos. Tot în același an apare Yahoo!, care a reprezentat cea mai populară cale prin care se putea găsi informațiile pe internet, dar funcția de căutare a acestuia opera doar în directorul propriu.

1996: Netscape oferă exclusivitatea unui singur motor de căutare în privința căutărilor din cadrul browserului Netscape.

1998: Microsoft lansează motorul de căutare MSN folosind rezultate de căutare de la Inktopi și apoi de la AltaVista. Câțiva ani mai târziu acesta își schimbă numele în Bing.

2000: motorul de căutare al companiei Google devine din ce în ce mai cunoscut. Google obține rezultate mai bune pentru mai multe căutari prin intermediul unei inovații numite PageRank. Algoritmul face o clasificare a paginilor în funcție de PageRank și de numărul de numărul de site-uri care fac legătura cu aceea pagină web. În prezent Google este cel mai folosit motor de căutare.

Istoria unor motoare de căutare

Excite

A fost creat în 1993 de cinci studenți (Graham Spencer, Joe Kraus, Ben Lutch, Mark Van Haren, Ryan McIntyre și Martin Reinfried) la Universitatea Stanford,California în cadrul unui proiect de curs denumit Architext Software. Devenit Excite, acesta a falimentat în 2001. În prezent 3 dintre fondatori sunt angajați Google, 2 sunt întreprinzători particulari iar ultimul este specializat în jocuri pe calculator.

Yahoo - Yet Another Hierarchical Officious Oracle

A fost creat în 1994 (din nou) în campusul Universității Stanford, California de doi studenți (David Filo and Jerry Yang), inițial pentru a putea ține evidența link-urilor WWW cu informații folosite pentru elaborarea lucrării de doctorat. A fost lansat la început sub denumirea de "Jerry and David's Guide to the World Wide Web" însă a fost redenumit ulterior YAHOO acronim pentru (Yet Another Hierarchical Officious Oracle). Vestea s-a răspândit pe www, astfel încât, în toamna lui 1994 site-ul a fost accesat într-o singură zi de 100.000 de vizitatori. În 1995 s-a fondat Yahoo! Inc. care a ajuns astăzi să fie accesat lunar de peste 350 milioane de utilizatori, fiind al doilea motor de căutare după Google.

Altavista - A view from above

La pătrunderea internetului pe scară largă în România, undeva în anul 1996, cel mai utilizat motor de căutare era Altavista. Lansat pe 15 decembrie 1995, de către cercetătorii de la Digital Equipment Corporation's Western Research Laboratory din Palo Alto, California, a furnizat din prima clipă o bază de date indexabilă ce conținea peste 16 milioane de documente. La sfârșitul zilei de 15 decembrie 1995, peste 300.000 de utilizatori vizitaseră pagina Altavista. După primul an de funcționare Altavista servea peste 19 milioane de cereri de căutare zilnic. Pe parcursul timpului Altavista a patentat foarte multe idei cu privire la căutarea pe INTERNET. În 2003 Altavista a fost achiziționată de Ouverture pentru 140 de milioane de dolari. La sfârșitul lui 2003, Yahoo a cumpărat Ouverture, astfel încât Altavista a sfârșit prin a avea "motorizare" Yahoo.

Hotbot

Lansat în Mai 1996 de către Wired Magazine, HotBot a devenit în scurt timp un motor de căutare apreciat care avea în spate bazele de date Inktomi, LookSmart și din 1999 Open Directory. Lycos a achiziționat HotBoot în 1998 și pentru patru ani a aplicat tehnici greșite de marketing și de promovare care au dus compania aproape de faliment. Din 2002 a fost relansat iar în prezent oferă informații pe baza bazelor de date deținute de Google și Ask Jeeves (Teoma) - "motorizare" Google..

Google

Domeniul google.com a fost înregistrat pe 14 septembrie 1997 de Larry Page și Sergey Brin, doi studenți, atenție tot la Universitatea Stanford,California. Aceștia au avut ideea în 1996 în cadrul unui proiect, să indexeze paginile de INTERNET nu după numărul de apariții al termenului de căutare în conținutul lor, ci după numărul de legături spre acea pagină provenite de pe alte pagini WWW. Acest lucru, stă de fapt la baza algoritmului PageRank - algoritmul de căutare al Google. Pe baza acestui algoritm, fiecare pagină web poate avea un anumit rang cuprins între 0 (minim) și 10 (maxim). Cu cât rangul este mai mare, cu atât aceasta apare mai repede la o căutare pe WWW. Google Corporation a fost fondată în 1998 și în decurs de 13 ani a ajuns cel mai cunoscut motor de căutare de pe WWW.

Bing

Proprietate a gigantului Microsoft, Bing a fost lansat de către CEO Microsoft, Steve Ballmer pe 28 mai 2009. Bing a fost mai întâi Live Search după care a fost redenumit MSN Search pentru ca apoi sa devină Windows Live Search. MSN Search a fost lansat în 1998 și a depins până în 1999 de baza de date Inktomi. Din 1999 a avut "motorizare" Altavista. Începând din 2006, MSN Search a devenit Windows Live Search cu "motorizare" Microsoft. În 2009 Yahoo și Bing au încheiat un acord pe 10 ani prin care Yahoo urmează să își schimbe motorizarea astfel încât aceasta să devină Microsoft. În schimbul acestui acord, Yahoo obține 88 % din toată publicitatea pentru primii 5 ani.

La momentul actual, după cum am prezentat mai sus, toate căutările pe WWW sunt motorizate de Google, Yahoo si Microsoft, primele doua tehnologii fiind apărute la Standford University - California.

Wolfram Alpha

Wolfram Alpha a fost lansat pe 18 mai 2009 și este bazat pe un produs anterior Mathematica, o platformă computațională care integra capacități de calcul algebric, numeric, simbolic, statistic, precum și facilități de afișare grafică

Legături externe

# data[].attributes.attachment_link.description
Un motor de căutare este un program apelabil căutător, care accesează Internetul în mod frecvent și care stochează titlul, cuvinte cheie și, parțial, chiar conținutul paginilor web într-o bază de date.

# data[].attributes.attachment_link.title
Alternative Google: motoare de cautare cu accent pe confidentialitate

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Internetul s-a născut ca un proiect militar, însă s-a dezvoltat într-un ritm amețitor și în direcții pe care creatorii săi nici nu ar fi putut să le bănuiască. Îl folosim pentru diverse servicii precum shopping online, streaming video pe diverse platforme, rețele sociale, transfer de bani, site-uri de știri și așa mai departe. Însă, de aici și până la operațiuni ilegale precum spălare de bani, vânzări ilicite, trafic de droguri sau de arme nu este decât un pas.

Toate acestea se întâmplă pe același internet, însă „fața" acestuia nu este întotdeauna aceeași. În mod obișnuit, accesarea internetului presupune trimiterea unui semnal în reţea de la dispozitivul iniţiator către serverul care găzduieşte informațiile căutate. Apoi, serverul returnează datele solicitate către dispozitivul care a „formulat" cererea. Altfel spus, această cerere este trimisă prin intermediul reţelelor internetului spre locul unde se regăsește informaţia solicitată pentru ca mai apoi să fie returnat un răspuns.

Acest internet, adică așa-zisul internet comun, este cel pe care îl putem accesa direct cu toții. El poartă denumirea de Surface Web sau „internet de suprafață" și cuprinde toate website-urile pe care le vizităm în fiecare zi. Acestea reprezintă doar o părticică din întregul internet (4%) pentru că există și alte concepte care nu sunt la fel de cunoscute de către internauți. Aici ne referim la zone din internet care se numesc Dark Web și Deep Web, iar noi ți le vom explica pe fiecare în parte în cele ce urmează.

Ce este Deep Web

Deep Web sau „internetul adânc" mai este cunoscut și sub numele de Deepnet, Invisible Web sau Hidden Web. Acesta este un termen care se referă la cea mai mare parte a internetului (90%) care nu este complet accesibilă de motoarele de căutare obișnuite precum Google, Bing și Yahoo. Spre exemplu, conținutul său dinamic, cum ar fi paginile web generate de completarea unui formular, site-uri cu paypall sau baze de date private fac parte din Deep Web, nefiind indexate de vreun motor de căutare, informează site-ul TechTarget.com.

Altfel spus, Deep Web este un spațiu în care fiecare utilizator este anonim, nu se știe de unde provine acesta, cum a intrat sau care este scopul acestuia. De asemenea, acesta este un spațiu virtual unde mințile criminale își pot desfășura activitățile fără probleme. Tranzacțiile care au ca obiect arme, droguri, copii sau femei vor decurge lesne. Moneda de tranzacție este bitcoin-ul, acea cripto-monedă fără o bancă centrală, care este administrată de utilizatori.

Fiecare motor de căutare folosește roboți pentru accesarea cu crawlere și pentru a adăuga conținutul nou pe care îl găsesc la indexul motorului de căutare. Nu se știe cât de mare este Deep Web-ul, însă mai mulți experți estimează că Google sau Bing accesează cu crawlere și indexează mai puțin de 1% din tot conținutul care poate fi accesat pe internet. De asemenea, conținutul video al unui serviciu de streaming, cum este cazul celui de pe platforma Netflix, este oferit tot prin intermediul internetului. Acesta este, însă, „ferit" de motoarele de căutare, astfel încât conținutul să fie disponibil doar celor care îl accesează direct.

Cum poate fi accesat Deep Web

O mare parte din conținutul Deep Web este de natură legală, fără tentă criminală. „Conținutul web profund include e-mail-uri, mesaje de chat, conținut privat de pe platformele sociale, extrase de cont bancare electronice, dosare de sănătate electronice și orice alte informații care pot fi accesibile într-un fel sau altul prin internet.

Metodele care împiedică paginile web să fie indexate de motoarele de căutare tradiționale mai conțin pagini care nu sunt legate de altele prin link-uri, pagini care necesită un nume de utilizator și parolă, pagini al căror conținut variază în funcție de contextul în care sunt accesate, pagini cu acces limitat tehnic sau pagini ce sunt accesibile doar prin link-uri de JavaScript.

Din acest motiv, Deep Web-ul prezintă o serie de avantaje. Spre exemplu, o parte însemnată din conținutul de pe Deep Web este irelevant și ar face căutările mult mai dificile. Foarte multe site-uri sunt protejate de parolă, astfel încât se poate adăuga un strat în plus de protecție împotriva boților care vizitează fiecare pagină web de pe tot internetul.

Deși informațiile de pe Deep Web nu sunt indexate de motoarele de căutare obișnuite, ele pot fi totuși accesate cu ușurință, mai ales dacă deții câteva cunoștințe de ordin tehnic. Astfel, accesarea conținutului de pe „internetul adânc" este relativ sigură, iar majoritatea utilizatorilor de internet o fac mai tot timpul. Conectarea la Gmail sau la LinkedIn ori autentificarea pe contul pe care îl deții pe o anumită platformă socială sau de streaming reprezintă doar câteva exemple de accesare a datelor pe Deep Web.

Conturile de utilizator conțin o mulțime de informații personale pe care infractorii cibernetici le-ar putea prelua și folosi pe viitor. De aceea, accesul la o mare parte din Deep Web este restricționat. Atacurile de tip spam și phishing pot proveni de la o piață Dark Web, dar un utilizator trebuie să descarce un conținut virusat de pe acea piață pentru a elibera un program de tip malware.

Ce este Dark Web

Dark Web, care în traducere liberă înseamnă „internetul întunecat", este considerată o subcategorie a Deep Web-ului, motiv pentru care cele două concepte sunt adeseori confundate. Termenul se referă la acea parte a internetului care nu este vizibilă și nu poate fi accesată prin intermediul motoarelor de căutare obișnuite amintite anterior sau a browserelor clasice. Este acel spațiu digital securizat și anonim, în care utilizatorii pot comunica, pot naviga și pot face chiar tranzacții într-un mod privat și confidențial, relatează site-ul CSO.com. Domeniul poate să fie accesat cu browsere specializate, care permit ascunderea adreselor IP ale utilizatorilor.

În 2015, cercetătorii britanici Daniel Moore și Thomas Rid de la „King's College" din Londra au clasificat conținutul a 2.723 de site-uri de internet întunecate pe o perioadă de cinci săptămâni și au descoperit că 57% dintre acestea găzduiesc materiale ilicite. Potrivit cercetătorilor de la „Recorded Future", deși există peste 55.000 de domenii, doar 8.400 dintre aceste site-uri au fost active, ceea ce reprezintă circa 15%. Asta înseamnă că rețeaua totală este de doar aproximativ 0,005% din dimensiunea rețelei de suprafață.

Cum funcționează Dark Web

Diferit de partea publică a internetului, Dark Web este utilizat adesea pentru activități ilegale, cum ar fi traficul de droguri, de arme, pentru fraudă financiară, pornografie infantilă, terorism digital și multe alte activități ilicite. Pe lângă aceste activități ilegale, Dark Web mai este utilizat de către diverși activiști politici, jurnaliști sau de oricine dorește să își protejeze confidențialitatea și intimitatea în mediul online. Tot aici se găsesc și organizații de hackeri și servicii de hacking sau chiar de închiriere a unui botnet (n.n. - sistem de dispozitive interconectate prin Internet, care rulează unul sau mai mulți roboți). Există, totodată, și site-uri pe care le folosesc teroriștii, cum ar fi cei din Statul Islamic, precum și servicii de Bitcoin utilizate pentru operațiuni de spălare de bani.

Această parte a internetului poate fi accesată doar prin intermediul rețelei Tor, care este o rețea de tip „peer-to-peer" și care anonimizează traficul și ascunde adresele IP ale utilizatorilor. În același timp, există și alte rețele, cum ar fi I2P sau Freenet, care oferă utilizatorilor niveluri diferite de anonimat și de securitate. Aceste rețele oferă utilizatorilor posibilitatea de a-și ascunde identitatea în timp ce navighează prin Dark Web, ceea ce face aproape imposibilă urmărirea și monitorizarea activităților acestora, mai scrie sursa citată.

Care este diferența dintre Deep web și Dark web

Diferența dintre Dark Web și Deep Web constă în faptul că acesta din urmă se referă la site-uri web și la pagini web care nu sunt indexate de motoarele de căutare, cum ar fi paginile de conectare și portalurile de plată, notează Avast.com. Dark Web este configurat pe „darknet"-uri, adică acele rețele online care pot fi accesate doar cu anumite software-uri și cu tehnici speciale.

Deep Web reprezintă orice conținut care se află în spatele portalurilor de plată sau al formularelor de autentificare. O mare parte din conținutul pe care un utilizator obișnuit îl accesează pe internet face parte din Deep Web. Este vorba despre e-mail, conturi bancare online, conturi private pe rețele sociale și diverse servicii de abonament. Suntem siguri că nu ai dori ca istoricul tău de e-mail să fie disponibil pe internet și să poată fi căutat de oricine.

Mergând mai departe, Dark Web face parte din Deep Web, dar este construit pe rețele dark. Este vorba despre rețelele suprapuse care se regăsesc pe internet, dar care nu pot fi accesate fără o serie de instrumente speciale sau software-uri precum Tor. Acesta este un instrument software de anonimizare, pe care îl poți utiliza prin browserul Tor.

Spre deosebire de web browserele obișnuite, Tor Browser folosește o rutare care criptează și direcționează traficul prin mai multe servere din toată lumea pentru a ascunde adresa IP a utilizatorului și pentru a oferi, astfel, o navigare sigură și privată. În plus, toate domeniile din rețeaua Tor se termină cu domeniul de nivel superior „ .onion" în loc de domeniul cunoscut „.com".

Citește și: Care este diferența dintre Deep Web și Dark Web și cum ne putem apăra de pericolele din ele

Urmărește-ne pe Google News

# data[].attributes.attachment_link.description
Ce este Deep Web. Cum poate fi accesat Deep Web. Ce este Dark Web.Cum funcționează Dark Web. Care este diferența dintre Deep web și Dark web

# data[].attributes.attachment_link.title
DE CE BROWSERUL DE INTERNET ESTE GRATIS - Cavaleria.ro

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
IP (Internet Protocol) este un protocol care asigură un serviciu de transmitere a datelor, fără conexiune permanentă, ce identifică fiecare interfață logică a echipamentelor conectate printr-un număr numit adresă IP.

Adresele IP sunt identificatori unici ai dispozitivelor aflate în rețea, folosiți pentru a stabili canale de comunicare, pentru a trimite și primi date către și de la calculatoare sau dispozitive aflate în aceeași rețea sau pe Internet.

Există două standarde pentru adresele IP (Internet Protocol):

IP versiunea 4 (IPv4);

IP versiunea 6 (IPv6).

IP versiunea 4 (IPv4)
O adresă IPv4 este o secvență de 32 biți de 1 și 0. Pentru ca o adresă IP să fie ușor de utilizat, ea este scrisă ca patru numere zecimale separate prin punct. Fiecare parte de 8 biți din adresă se numește octet.

Pentru a putea mai usor clasifica diverse rețele de diferite mărimi, adresele IP sunt împărțite în mai multe clase.

Clasa A de adrese IP a fost destinată calculatoarelor din rețele extrem de mari, cu mai mult de 16 milioane de calculatoare. Adresele IP de clasa A folosesc doar primul octet pentru a indica adresa de rețea. Următorii 3 octeți sunt pentru adresa calculatorului gazdă. Primul bit al adresei de clasa A este întotdeauna 0. Astfel, cel mai mic număr ce poate fi reprezentat este 00000000, adică 0 în zecimal. Cel mai mare număr este 01111111, adică 127 în zecimal. Numerele 0 și 127 sunt rezervate și nu pot fi folosite ca adrese de rețea. Orice adresa ce începe cu valori între 1 și 126 în primul octet este o adresă de clasă A. Adresa 127.0.0.0 este rezervată pentru propriul calculator. Calculatorul poate folosi aceasta adresa pentru a-și trimite pachete lui însăși, pentru teste.

Clasa B de adrese IP a fost destinată calculatoarelor din rețele moderate. Adresele IP de clasa B folosesc primii doi octeți pentru a indica adresa de rețea. Următorii doi octeți specifică adresa calculatoarelor. Primii doi biți din primul octet al adreselor IP de clasă B sunt întotdeauna 10. Cel mai mic număr ce reprezintă clasa B este 10000000, adică 128 in zecimal, iar cel mai mare este 10111111, adică 191 în zecimal. Orice adresă cu o valoare cuprinsă între 128 și 191 în primul octet este o adresă IP de clasă B.

Clasa C de adrese IP este destinată rețelelor cu cel mult 254 de calculatoare. Adresele IP de clasă C sunt cele mai frecvent utilizate. Primii trei octeți sunt pentru indicarea rețelei. Adresele IP de clasă C încep cu 110. Cel mai mic număr este 11000000, adică 192, iar cel mai mare este 11011111, adică 223. Dacă o adresă IP conține o valoare cuprinsă între 192 și 223 în primul octet, atunci este o adresă IP de clasă C.

Clasa D de adrese IP este destinată adreselor multicast, ce au primii biți 1110. Valorile primului octet sunt cuprinse între 11100000 și 11101111, adică în zecimal între 224 și 239. O adresă IP cu valoarea primului octet cuprinsă între 224 și 239 este de clasă D.

Clasa E de adrese IP este destinată adreselor rezervate pentru cercetare. Ele nu sunt folosite pe Internet. Primii patru biți sunt 1111. Primul octet are valori cuprinse între 11110000 și 11111111, adică între 240 și 255.

IP versiunea 6 (IPv6)
IPv6 implică în primul rând mărirea radicală a spațiului de adrese de la 2 ³² la 2 ¹²⁸, dar și autoconfigurarea adresei printr-un mecanism fără stări, standardizarea dimensiunii unei subrețele și integrarea securității din protocolul IPSec. Internet Protocol Security (IPSec) este o suită de protocoale pentru securizarea comunicațiilor peste stiva TCP/IP. Această suită se bazează pe folosirea funcțiilor matematice și a algoritmilor de criptare și autentificare pentru a asigura confidențialitatea, integritatea și non-repudierea informațiilor din fiecare pachet IP transmis pe rețea.

Adresele de 128 biți care sunt folosite în IPv6 permit un număr mai mare de adrese și subrețele (spațiu suficient pentru 10 ¹⁵ obiective = în total 340.282.366.920.938.463.463.374.607.431.768.211.456 adrese).
IPv6 a fost proiectată pentru a oferi fiecărei rețele de pe glob mai multe adrese ce pot fi rutate în întregul Internet; adresele pot fi folosite pentru o largă varietate de dispozitive, inclusiv telefoane mobile, vehicule cu suport IP, dispozitive de tip IoT și multe altele.

IPv6 are următoarele avantaje în comparație IPv4:

managementul și delegarea adreselor devine mai ușoară;

autoconfigurarea ușoară a adreselor;

IPsec încorporat;

rutare optimizată;

depistarea adreselor duble.

Internet-ul va folosi IPv4 și IPv6 în paralel pentru o perioadă destul de lungă. Cele două protocoale nu pot comunica direct, fiind nevoie de un gateway dedicat sau de unul din mecanismele de tranziție implementate.

O adresa IPv6 are 128 de biți, reprezentați ca 8 grupuri de 4 cifre hexazecimale separate prin două puncte (:). Cei 128 de biți sunt reprezentați ca 8 câmpuri în sistemul hexazecimal: 2031:0000:130F:0000:0000:09C0:876A:130B
Ca o abreviere, câmpurile egale cu 0 pot fi reprezentate printr-o singură cifră în loc de 4: 2031:0:130F:0:0:9C0:876A:130B
De asemenea, domeniile succesive de 0 pot fi reprezentate de două separatoare de câmp consecutive: 2031:0:130F::9C0:876A:130B

Următoarele adrese de mai jos sunt echivalente:

2001:0db8:0000:0000:0000:0000:1428:57ab

2001:0db8:0000:0000:0000::1428:57ab

2001:0db8:0:0:0:0:1428:57ab

2001:0db8:0:0::1428:57ab

2001:0db8::1428:57ab

2001:db8::1428:57ab

O adresă IPv6 folosește primii 64 de biți din adresă pentru identificatorul rețelei, iar ceilalți 64 de biți pentru identificatorul portului (plăcii de rețea). Metoda este asemănătoare cu clasele de adrese din IPv4. Identificatorul portului este determinat automat de către gazdă, fără niciun fel de configurare, pe baza adresei MAC a plăcii de rețea.

# data[].attributes.attachment_link.description
IP (Internet Protocol) este un protocol care asigură un serviciu de transmitere a datelor, fără conexiune permanentă, ce identifică fiecare interfață logică a echipamentelor conectate printr-un număr numit adresă IP. Adresele IP sunt identificatori unici ai dispozitivelor aflate în rețea, folosiț

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Internetul, asa cum il stim in ziua de azi, cu imagini frumoase afisate intr-un browser cu butoane de back si forward, a aparut acum 20 de ani.

Mai exact, pe 23 ianuarie 1993, cand programatorul Marc Andreessen a lansat Mosaic, browserul web datorita caruia Internetul este accesibil publicului larg. Desi nu a fost primul browser web grafic, acesta a fost cel mai renumit la vremea lui si inca reprezinta un model pentru browserele moderne.

Inainte de Mosaic, imaginile si textele nu puteau fi afisate impreuna, fiecare avand propria fereastra. Nu existau nici bookmark-uri, nici macar butonul back.

Mozaic a facut posibile toate acestea intr-un mod gratuit. De fapt, acesta inca este disponibil pe Archive.org, sau pe site-ul Centrului National pentru Aplicatii de Procesare Rapida (NCSA) din cadrul Universitatii din Illinois, unde Andreessen, pe vremea cand era student, a condus echipa care a dezvoltat browserul.

"Mosaic era disponibil gratuit, iar in scurt timp de la lansare, mii de copii au fost descarcate in fiecare luna. Acesta a trecut rapid de la stadiul de proiect de cercetare si educatie si a devenit primul browser web cunoscut de comunitatea web" a spus Danny Powell, director executiv al NCSA.

NCSA afirma ca browserul a fost descarcat de peste 5.000 de ori pe luna in perioada apogeului sau. Prin comparatie, Google a declarat in iunie 2012 ca browserul sau Chrome are 310 milioane de utilizatori activi (Chrome a fost lansat in 2008). Desigur, si Internetul era mult mai dezvoltat atunci.

"Nu cred ca cineva a prevazut atunci impactul incredibil pe care il va avea Mosaic asupra industriei tehnologice, de hosting, si a altor industrii, dar se stia ca este ceva nou care va ajuta oamenii sa se conecteze la Internet, sa exploreze si sa invete" a spus Powell.

Desi Mosaic "a inaugurat" Internetul modern, o mare parte din credit ii apartine browserului Netscape Navigator, lansat in 1994 si al carui descendent este browserul Mozilla Firefox. Acest lucru nu i-a umbrit faima lui Andreessen, deoarece chiar el este fondatorul Netscape. In prezent, Andreessen este acum actionar majoritar al Andreessen-Horowitz, o companie care investeste in startup-urile IT.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mosaic, primul browser web, a implinit 20 de ani

# data[].attributes.attachment_link.description
Mai exact, pe 23 ianuarie 1993, cand programatorul Marc Andreessen a lansat Mosaic, browserul web datorita caruia Internetul este accesibil publicului larg. Desi nu a fost primul browser web grafic, acesta a fost cel mai renumit la vremea lui si inca reprezinta un model pentru browserele moderne.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ce sunt cookie-urile și ce fac ele? - Digital Citizen România

# data[].attributes.attachment_link.description
Atunci când navighezi pe internet, întâlnești des termenul de “cookie”. Multe site-uri web te informează în legătură cu utilizarea lor și îți cer permisiunea de a le folosi. Browserele web au multe setări pentru gestionarea cookie-urilor și există chiar și extensii de browser care pot să blocheze cookie-urile. Chiar dacă știi că aceste cookie-uri nu […]