# data[].attributes.body
Blodprop i hjernen

Tekst: Jacob Marstrand, overlæge, ph.d., Neurologisk afdeling, Bispebjerg Hospital

Når en blodprop sætter sig fast i et kar i hjernen, lukkes der for blodtilførslen og dermed energiforsyningen til det område af hjernen, som blodkarret forsyner.

Symptomerne på blodprop i hjernen opstår øjeblikkeligt som tab af den funktion, det involverede område af hjernen varetager.

Det kan være tab af følesans, styrke (lammelse), sprog eller syn. Tabet vil oftest være halvsidigt, da de nævnte funktioner i den ene side af kroppen varetages af den modsatte hjernehalvdel.

Det er derimod sjældent, at der sker et tab af bevidstheden ved blodprop i hjernen. Derfor skal man primært overveje anden sygdom hos bevidstløse personer.

De kræsne nerveceller

Det, som et blodkar i hjernen overvejende forsyner, er nervecellerne. Nerveceller er kræsne og lever udelukkende af sukker og ilt. De har ikke noget reservelager af oplagret næringsstof, som eksempelvis muskelceller har.

Samtidig er hjernen det mest energikrævende organ i kroppen og står for forbrændingen af i alt en fjerdedel af kroppens samlede energiomsætning.

Hjernen får sin forsyning af sukker og ilt med blodet, og blodgennemstrømningen i hjernen udgør en sjettedel af hjertets gennemsnitlige udpumpede mængde blod. Derfor er hjernen særdeles afhængig af sin blodforsyning, og selv sekunders ophør i tilførslen bevirker forstyrrelse i hjernens funktion.

Celleskade

Når energiforsyningen til nervecellen standses eller reduceres, går en lang række processer i gang, der til slut medfører, at nervecellen dør. Om nervecellen ender med at gå til grunde afhænger både af, hvor stor reduktionen i energitilførslen er, samt hvor længe reduktionen varer.

Ved komplet ophør af energiforsyning varer det kun sekunder, før celleskaden er uoprettelig, og cellen vil dø.

Sker der derimod en reduktion men ikke ophør i energiforsyningen, vil der være et længere tidsrum, hvori cellen kan overleve. Cellen vil dog ophøre med dens normale funktion, hvilket giver symptomer som de nævnte med eksempelvis lammelser, synstab, taleforstyrrelse eller tab af følesans.

Hvis energiforsyningen genetableres i tide, kan cellen overleve og også vende tilbage til dens normale funktion, så symptomerne forsvinder.

Opløsning og tid

Der er to vigtige principper i behandlingen af blodprop i hjernen:

At opløse eller fjerne blodproppen så blodforsyningen og dermed energiforsyningen til det lidende område af hjernen genetableres.

At iværksætte behandlingen så hurtigt som muligt, så flest nerveceller overlever, og patienten dermed efterlades med færrest mulige symptomer.

Dette er behandlingsrationalet bag den akutte blodpropsopløsende behandling, kaldet trombolyse, der blev indført som standardbehandling i Danmark i 2006, og den fra 2014 etablerede mekaniske fjernelse af blodproppen kaldet trombektomi (en endovaskulær behandling).

Risikoen for blødning

Det, der er risikabelt ved at behandle med blodpropsopløsende medicin, er risikoen for at skabe en blødning enten i det aktuelt lidende område af hjernen, i andre hjernedele eller andre steder i kroppen. Samlet viser de gennemførte forsøg da også, at der er tre og en halv gang øget risiko for at få en symptomgivende hjerneblødning, når man behandler med trombolyse.

Derfor er det vigtigt at sikre, at de patienter, der modtager trombolyse, ikke har en hjerneblødning frem for en blodprop i hjernen. Symptomerne ved de to tilstande er de samme, og man kan kun skelne tilstandene fra hinanden ved hjælp af en hjernescanning. En sådan scanning skal altså være foretaget, inden man kan starte trombolysebehandlingen.

Det er også vigtigt at sikre, at patienten ikke har anden sygdom, der øger risikoen for at bløde ved trombolyse, og endelig at sikre, at diagnosen ”blodprop i hjernen” er korrekt, så patienten ikke udsættes for unødig behandling.

Udover hjernescanning tages derfor akutte blodprøver, blodtryk og hjertekardiogram, og patienten vurderes af en erfaren læge med speciale i neurologiske sygdomme.

I behandling så hurtigt som muligt

Hvor hurtigt skal man så behandle for at redde de lidende nerveceller? Det nemme svar på dette spørgsmål er: så hurtigt som muligt.

Fra det øjeblik blodproppen sætter sig fast og lukker for blodforsyningen, tæller hvert minut, da der sker et stadigt tab af nerveceller. Dette er vigtigt at pointere, når man taler om behandlingsvinduet, altså den tidsramme inden for hvilken, patienten vil have gavn af behandlingen. Jo hurtigere, patienten får behandlingen, jo mere gavn vil behandlingen gøre. Man har derfor altid travlt, når man skal behandle blodprop i hjernen med trombolyse og trombektomi/EVT.

Dette stiller store krav til organisationen omkring trombolysebehandlingen og EVT lige fra ambulancetjenesten til den neurologiske afdeling. Det kræver også et godt samarbejde med de servicerende radiologiske og klinisk kemiske afdelinger, så alle procedurer kan gennemføres med mindst muligt tidsspilde. Trombolyse- og trombektomibehandlingen er i dag samlet på enkelte specialiserede afdelinger, således at rutine og erfaring opretholdes.

Fire og en halv time

Der har på verdensplan samlet været undersøgt mere end 7.000 patienter i videnskabelige forsøg udført med det formål at undersøge behandlingseffekten og sikkerheden af trombolyse til blodprop i hjernen. Den overordnede konklusion på disse undersøgelser er, at der ved trombolysebehandling givet inden for tre timer fra symptomdebut er omkring en tredjedel færre, der dør eller bliver afhængige af hjælp. En europæisk undersøgelse har desuden vist, at også inden for fire og en halv time fra symptomdebut er der effekt af trombolysebehandlingen.

Der er således fra årsskiftet 2010 indført et fire og en halv-times behandlingsvindue på landsplan.

Der vil dog altid være en gruppe af patienter, hvor debuttidspunktet for symptomerne ikke kan fastslås.

Dette kan være tilfældet, hvis patienten på grund af blodproppen har mistet evnen til at kommunikere og derfor ikke kan fortælle, hvornår symptomerne startede. Det er også tilfældet, hvis patienten er vågnet med sine symptomer.

Der er nu etableret bevis for, at det ved brug af avanceret billeddiagnostik som MR-scanning og måling af hjernens blodgennemstrømning med CT kan afgøres, om patienter med ukendt debut tidspunkt vil have gavn af trombolyse og EVT-behandling. Det er således nu muligt at tilbyde behandling til denne patientgruppe, men udredningen og behandlingen skal fortsat iværksættes akut fra det tidspunkt, symptomerne er erkendt, altså ved opvågning eller ved konstatering af anden person.

Det er i sådanne tilfælde altid tidspunktet, hvor patienten sidst er set i normal tilstand, der vil gælde som debuttidspunkt. Derfor vil tidsgrænsen for behandling ofte være overskredet, uanset at den reelle symptomdebut kan ligge inden for den.

(Revideret 2018)

# data[].attributes.body
Hjerneblødning

Symptomerne ved en blødning og en blodprop er næsten ens, men ved en blødning sker der oftere en forværring – også efter indlæggelsen. Der mangler god, akut behandling til patienter med hjerneblødning, siger neurolog Hanne Christensen.

Tekst: Birgitte R. Sønderborg, journalist

Hvis man bliver indlagt med en blødning i hjernen, er man behandlingsmæssigt dårligere stillet end patienten ved siden af, der har haft en blodprop. En hurtig reaktion på en blodprop i hjernen giver bonus. Ved man, at det er mindre end fire og en halv time siden, blodproppen opstod, kan man give blodpropopløsende behandling, trombolyse.

Er det til gengæld en blødning, man bliver ramt af, findes der endnu ikke en akut behandling, der hurtigt kan stoppe blødningen eller på anden vis bedre tilstanden. Det siger neurolog, overlæge på Bispebjerg Hospital Hanne Christensen, der også er formand for Dansk selskab for Apopleksi.

Flere forværringer ved blødning

Det er et problem, for patienter med hjerneblødning får det ofte dårligere i den første tid, også efter indlæggelsen, end blodpropramte patienter gør. 40% af patienterne med blødninger oplever forværringer mod 25% af dem med blodpropper.

Hvert år får ca. 12.500 mennesker herhjemme en apopleksi. 15% af dem skyldes en blødning. I få tilfælde kan et kirurgisk indgreb komme på tale, men oftest består behandlingen af hjerneblødninger i at reducere risikoen for komplikationer som infektioner, typisk i lungerne, eller blodpropper i ben eller lunger. Men forskere verden over arbejder hårdt på at finde bedre behandlingsformer.

Hellere bordtennisbold end golfbold

Når karvævet brister, strømmer blodet ud i det omgivende hjernevæv og presser de omkringliggende hjerneceller sammen, så de ødelægges eller bliver skadet. Hjerneskadens omfang afhænger af blødningens størrelse og af, hvor den er sket i hjernen.

En hjerneblødning over 50 ml vil oftest være dødelig eller ende med en plejehjemsplads, fordi blodansamlingen forskyder eller presser hjernevævet, så hjernen går til grunde.

”Billedligt talt er der gode prognoser, hvis blodansamlingen fylder det samme som en bordtennisbold. En størrelse på en golfbold er væsentligt værre. De store blødninger er i sagens natur ofte dødelige, fordi de beskadiger hjernen så voldsomt, men blødninger er ikke generelt dødelige, selv om den samlede dødelighed er højere end ved blodpropperne – det er størrelsen, der afgør det” siger Hanne Christensen.

Forsker i at kunne gribe ind

Lægevidenskaben har endnu ikke fundet en måde at stoppe blødningen på. Det er relativt ny viden, at man ved hjælp af nyudviklede CT-scanninger kan se, om blødningen er stoppet, eller om der stadig siver blod ud.
”Før vi fik de avancerede scanningsmetoder kunne vi ikke kigge ind i hjernen på den måde. Næste skridt er at gribe ind og stoppe blødningen, og det arbejdes der hårdt på rundt omkring i verden,” fortæller Hanne Christensen.

På Bispebjerg Hospital er man i den forbindelse i gang med et studie, som skal give et ”behandlingsvindue” til at få stoppet blødningerne, altså en tidsramme eller en anden form for ramme at arbejde inden for. Man vil finde ud af, om blødningerne vokser så langsomt, at man kan nå at gøre noget. Der findes medicin, som er standser blødninger, men man ved endnu ikke, hvordan den kan bruges i forhold til at stoppe hjerneblødninger.

Magnetscanning

”Vi analyserer også de biokemiske forbindelser i randzonen omkring blødningen ved hjælp af avanceret magnetscanning. Her er hjernecellerne påvirkede, men ikke døde af blødningen, og forhåbentligt kan man få ny viden om, hvordan man kan bremse nedbrydningen af hjernecellerne,” siger hun.

Dansk Selskab for Apopleksi udarbejder danske behandlingsvejledninger, og en ny version er på vej i høring. Hanne Christensen er med i den europæiske apopleksiorganisation, ESO, European Stroke Organisation, og hun fortæller, at der løbende sker en opgradering af apopleksibehandlingen.

Risiko – livsstil rammer hårdt

Symptomerne ved en hjerneblødning er langt hen ad vejen de samme som ved en blodprop. En subaraknoidalblødning – ofte også kaldet en aneurismeblødning – har dog også andre symptomer. Først og fremmest en svær hovedpine – også kaldet en tordenskraldshovedpine. Personer med denne form for apopleksi har ofte forhøjet blodtryk eller er rygere. En anden udbredt risikofaktor er alkohol.

”For meget alkohol er skadeligt, for det påvirker karrene og gør dem skrøbelige. Rygning, for højt blodtryk og for stort alkoholforbrug er altså skadeligt for blodkarrene, men der kan også være andre faktorer, som udløser blødningerne. Oftest finder man dog ikke nogen sikker årsag,” siger Hanne Christensen.

Blødninger rammer yngre

Man kan få en apopleksi enten af en blødning eller af en blodprop i hjernen, og begge kan give de samme skader på hjernen. Men hjerneskader efter en apopleksi er generelt meget forskellige, fordi vi som mennesker er meget forskellige.

Blødning i hjernen rammer overvejende aldersgruppen over 65 år. I gennemsnit er apopleksiramte med blødninger 4 – 5 år yngre end ramte med blodpropper.

Artiklen er trykt i Hjernesagen 2/2013

# data[].attributes.body
Præsentation af emne

Hvad er apopleksi - hurtig forklaring

Hvad sker der med hjernen - hurtig forklaring

Symptomer - hurtig forklaring

Sannes opkald

Synapsespalten og medicin - fokus

Affektive lidelser - fokusområde

Hvad kan der gøres for borger og pårørende og hvad er vores rolle - fokus

# data[].attributes.body
Apraksi ses oftest ved skader i venstre hjernehalvdel, og den syge person har ofte samtidigt problemer med at tale eller forstå (afasi). Samtidig kan nonverbal kommunikation være påvirket, sådan at man ikke i samme grad som tidligere gestikulerer under tale eller forsøger på det.

Apraksi ses hos ca. en fjerdedel i den akutte fase af en apopleksi.

Man kan undersøge, om en person har apraksi ved at bede vedkommende vise, hvordan han udfører en dagligdags aktivitet. Det kan fx være at rede håret eller børste tænder. Man kan eventuelt vise den rigtige bevægelse og se, om vedkommende kan efterligne den.

# data[].attributes.headline
Hvordan kan apopleksi medføre depression?

# data[].attributes.subject
Hvordan kan apopleksi medføre depression?

# data[].attributes.body
At udvikle en depression efter en apopleksi er meget almindeligt. Det vurderes at omkring en tredjedel og op mod halvdelen af alle apopleksipatienter rammes af depression. En depression kan påvirke ens genoptræningsforløb, funktionsniveau og livskvalitet negativt.

Når hjernen rammes af en apopleksi går hjerneceller til grunde eller dør. Det betyder, at de dele af kroppen eller de mentale funktioner, som tidligere har været kontrolleret fra det ramte område, ikke længere fungerer. De fysiske skader i hjernen kan således resultere i en række psykologiske reaktioner, besvær med at kontrollere følelser og personlighedsændringer.
Derudover er det en psykisk voldsom oplevelse at blive ramt af apopleksi. Det sker meget hurtigt, og fra den ene dag til den anden ændres ens liv og dagligdag.

Forandringerne, som apopleksien resulterer, i kan tage lang tid at bearbejde. Mange bliver bange, frustrerede, vrede, bekymrede og kede af, hvad der er sket, over de handicaps, apopleksien har medført, og de ændringer det betyder for ens livsvilkår. Det er naturlige reaktioner, men følelserne kan udvikle sig til en depression.

Baggrunden for, at man udvikler depression, er kompleks. Der er tale om en lang række neurobiologiske mekanismer, biokemiske forhold i hjernen, hjerneanatomiske strukturer, immunulogiske reaktioner og psykologiske reaktionsmønstre, som interagerer på kompleks vis.

Læsioner i bestemte områder af hjernens strukturer er hyppigere associeret med udvikling af depression end læsioner i andre områder. Der er ikke påvist en sammenhæng mellem den sværhedsgrad af hjerneskade, som apopleksien giver, og forekomsten af depression. Man kan derfor udvikle en depression både efter lettere og mere alvorlige skader i hjernen.

# data[].attributes.body
Hvad er symptomerne på depression?

Der er flere symptomer på depression. De mest almindelige er:

Oplevelse af tristhed

Nedtrykthed

Tab af interesse

Energiforladthed og træthed

Nedsat selvtillid

Selvbebrejdelser eller skyldfølelse

Søvnforstyrrelser (enten besvær med at sove eller øget træthed)

Besvær med at koncentrere sig eller træffe beslutninger

Tab af seksuel interesse

Ændret appetit

Agitation eller hæmning

Apati kan også være et symptom på depression, men kan også optræde alene. Hvis man er apatisk, mangler man motivation, tager ikke initiativ og har svært ved at udtrykke følelsesmæssige oplevelser.

# data[].attributes.body
Hvad er apopleksi?

Apopleksi (også kaldet slagtilfælde eller stroke) er en blødning eller blodprop i hjernen. Apopleksi skyldes, at en del af hjernen mister sin forsyning af blod. Når tilførslen af blod til hjernens væv stopper, dør hjernecellerne i den del af hjernen, der er ramt, i løbet af få minutter.

Den første tid efter en apopleksi kan man være meget træt. Man kan have svært ved at overkomme store sammenkomster eller mange ting på en gang. Det er helt normalt. Denne træthed og mangel på overskud aftager med tiden.

Det er normalt, at man kan blive socialt isoleret, særligt ved forstyrrelser af sproget. Man kan også få angst, uro eller depression, som nogle gange kræver behandling i en kortere periode.

Omsorg og information til de pårørende er af stor betydning i rehabiliteringen

# data[].attributes.body
https://www.dr.dk/drtv/serie/min-oedelagte-hjerne_411447

# data[].attributes.body
Hvorfor er Psykoedukation er vigtigt?

Både for mennesker med psykisk sygdom og deres pårørende er det vigtigt at lære noget om den psykiske lidelse, behandlings- og støttemuligheder samt egne mestringsmuligheder. Det viser sig nemlig, at gennem læring kan patient eller bruger arbejde med sin egen recovery, og undersøgelser har vist, at der er en konkret og målbar positiv effekt af psykoedukation. Det handler bl.a. om forbedret social funktionsevne, mindre risiko for tilbagefald, bedre compliance, lavere medicindosering, færre indlæggelsesdage og bedre mulighed for ligeværdigt partnerskab mellem patient og sundhedspersonale.

hvad er formålet med psykoedukation?

erstatte usikkerhed, myter og fordomme om sygdommen med konkret viden

hjælpe patienten eller brugeren til at blive "ekspert i egen sygdom og egne symptomer" og dermed træffe gode beslutninger vedr. egen behandling

styrke og understøtte patientens eller brugerens evne til at mestre hverdagen

gøre patient/bruger bedre i stand til at leve med symptomer og acceptere symptomer

øge muligheden for tidligt at opdage tegn på, og forebygge, tilbagefald eller nye symptomer

forbedre patientens eller brugerens oplevelse af livskvalitet

optimere samarbejdet med de pårørende

skabe håb.

psykoedukation og sundehedsfremme:

Gennem psykoedukation kan mennesker med psykiske lidelser dels arbejde med mestring af psykisk og fysisk sygdom og sundhed, dels lære at genkende egne risikofaktorer – også for fysisk sygdom. På den måde kan psykoedukation bidrage til sundhedsfremme og være med til at skabe mindre ulighed i sundhed for mennesker med psykiske lidelser.

hvordan forgår psykoedukation?

strukturet læring som patienten eller pårørende bliver tilbudt psykoedukation kan både forgår individuelt eller i grupper, ansigt til ansigt, over telefon eller internet.

For sårbare patienter med senehjerneskade (Sanne) brugte vi individuelt samtaler med patienter og deres pårørende.

hvad er indholdet af psykoedukation?

1- konkrete viden, som patienten har behov for her og nu. f.eks. symptomer, medicinsk behandling, terapi og støtte.

2- viden skal tilpasses patienten og varer fx højst 20 minutter ad gangen.

3- samtaler skal ikke udvikle sig til løs snak.

vores rolle som SSA:

vi kan som SSA være med at til at afholde individuel psykoedukation.

ellers deltager vi ofte som kontaktperson i psykoedukation samtaler samt med patient, da vi kan bidrage med eksempler fra hverdagen, så psykoedukationen kan blive mere relevant og konkret for patienten.

fag målene med i psykoedukation:

psykisk sygdom og sygepleje:

at vi kender til de psykiske sygdom og videnskablig teorier.

mødet med borger:

at vi kender til professional kommunikation.

farmakologi:

psykofarmaka SSRI.

SFR:

forbyggelse i sygdom forvirring.

Samenhængende b&p forløb:

tværfaglig samarbejde med feks. en psykolog der kan henvender os til det viden der passer præcise Sannes tilstand.

# data[].attributes.body
Kognitiv adfærdsterapi er en terapeutisk tilgang, der sigter mod at identificere og ændre negative og uhensigtsmæssige tankemønstre og adfærdsmønstre. Den er baseret på den antagelse, at vores tanker, følelser og handlinger er indbyrdes forbundne, og at negative tankemønstre kan føre til psykiske problemer og dårlig mental sundhed.

I terapien kan man opnå en indsigt i, hvilke tanker og handlinger, der holder udfordringerne ved lige og en forståelse for, hvordan ens følelser kan ændre sig, når man tænker og handler anderledes. Tanker og handlinger er således i centrum i terapien – deraf navnet kognitiv adfærdsterapi.

“Kognitiv” kommer af kognition, som betyder tanker. Kognitiv Adfærdsterapi fokuserer således på, hvad du tænker om dig selv og dine vanskeligheder samt din adfærd. Målsætningen for terapien er ofte et ønske om at regulere svære følelser – fx tristhed, angst eller vrede. Dette gøres bedst muligt ved at ændre dine tanker og din adfærd, idet en ændring af disse indirekte vil regulere følelserne.

Terapien tager som oftest udgangspunkt i din aktuelle situation, hvor du hjælpes til at undersøge og udforske hvilke tanker, der udløser de negative reaktioner. Der er fokus på at finde andre og mere hensigtsmæssige fortolkningsmuligheder, som kan erstatte dem, der udløser de negative følelser.

Den kognitive grundmodel: Diamanten

I kognitiv adfærdsterapi arbejder man med ”Den kognitive diamant” (se nedenfor), hvor man i terapien anskueliggør, hvordan de fire elementer hænger sammen, og hvordan man ved at ændre på tanker og adfærd, kan ændre følelser og kropslige fornemmelser.

og hvordan man ved at ændre på tanker og adfærd, kan ændre følelser og kropslige fornemmelser.

# data[].attributes.body
1. Værdsæt stemmen

Kompetence 1:Personalet skal kunne lytte aktivt til personens historie.

Kompetence 2:Personalet skal som en del af den psykiatriske sygepleje støtte patienten eller brugeren i at skrive sin historie med patientens egne ord. Historien kan være skriftlig historie eller som en tegnet livslinje med korte, forklarende sætninger.

2. Respektér sproget

Patienten eller brugeren har udviklet sin helt egen måde at udtrykke sig på, som er den mest præcise og meningsfulde for ham. Brugeren udtrykker sig om forhold, kun han selv ved noget om, og hans egne ord og billeder er vigtige for at forstå, hvordan hans problemer har udviklet sig, og hvilke muligheder der kan ses i fremtiden.

Kompetence 3:Personalet skal til enhver tid hjælpe og opmuntre til, at patienten eller brugeren udtrykker sig med sine egne ord og vendinger.

Kompetence 4:Personalet skal hjælpe patienten eller brugeren til at fortælle om sine oplevelser gennem personlige historier, anekdoter eller metaforer.

3. Bliv lærling

Patienten eller brugeren er eksperten i sin egen livshistorie, og personalet skal lære af ham. Hvis vi respektfuldt indtager rollen som lærling, får vi muligheden for at lære noget vigtigt om, hvordan netop den patients eller brugers psykiske problemer opleves.

Kompetence 5: Personalet skal udvikle en plejeplan (handleplan), der i størst muligt omfang tager udgangspunkt i de behov, krav eller ønsker, som patienten eller brugeren udtrykker.

Kompetence 6: Personalet skal støtte patienten eller brugeren i at identificere konkrete livsproblemer, og hvad der kunne være hjælpsomt at gøre for at løse dem.

4. Brug det tilgængelige "værktøj"

Patienten eller brugeren har erfaring med, hvad der har virket før, og hvordan han tidligere har klaret vanskelige situationer. Fokus på måder at mestre – at bruge "værktøjer", han har kunnet bruge tidligere, kan være med til at fremme recovery-processen.

Personalet kan hjælpe med at fremhæve det, der er lykkedes, og foreslå nye, kreative måder at anvende borgerens mestringsstrategier på sammen med patienten eller brugeren.

Kompetence 7: Personalet støtter patienten eller brugeren i at udvikle opmærksomhed på, hvad der kan løse eller forværre hans konkrete livsproblemer.

Kompetence 8: Personalet forsøger at finde frem til, hvad patienten eller brugeren tror, andre måske kan bidrage med i forhold til at løse hans livsproblemer.

5. Form det næste skridt

Ud fra en fælles forståelse af patientens historie og forudsætninger er det muligt sammen at forme det næste skridt. Hvert skridt kan være et delmål og kan indeholde stor betydning for forandring, fordi hvert eneste skridt og hver eneste forandring, uanset hvor stor eller lille, er et bevis på, at forandring er mulig.

Kompetence 9: Personalet støtter patienten eller brugeren i at bestemme, hvilke forandringer der vil være et skridt i retning mod løsninger eller væk fra livsproblemer.

Kompetence 10: Personalet støtter patienten eller brugeren i at afklare, hvad der skal ske i den nærmeste fremtid, for at personen oplever håb og positive skridt i retning af ønskede mål.

6. Giv tid som gave

Forudsætningen for en positiv forandringsproces er ifølge Phil Barker den tid, som personale og patient eller bruger har sammen. Barker anbefaler, at vi holder op med at spørge, hvor meget tid vi har, og i stedet spørger, hvordan den tid, der er, bedst kan bruges.

Kompetence 11: Personalet støtter patient eller bruger i opmærksomhed på, at der er prioriteret tid, som kan bruges på hans specifikke behov.

Kompetence 12: Personalet anerkender værdien af den tid, som patienten eller brugeren investerer i sin egen livshistorie og assessment-samtaler.

7. Udvikl ægte interesse – vær nysgerrig!

Patientens eller brugerens unikke historie er personalets mulighed for at lære ham rigtigt at kende og lære mere om, hvordan han selv kan medvirke til at løse sine psykiske problemer.

Kompetence 13: Personalet viser interesse for patientens eller brugerens historie ved at stille uddybende spørgsmål og bede om eksempler eller flere detaljer.

Kompetence 14: Personalet støtter patienten eller brugeren i at udfolde sin historie i eget tempo.

8. Vid, at forandring er konstant

I Tidevandsmodellen er det et afgørende princip, at forandring er uundgåelig. Forandring sker konstant og er derfor et grundvilkår for alle mennesker. Det er personalets opgave sammen med patienten eller brugeren at gøre forandringerne synlige, så der kan styres uden om fare og lidelse og hen mod recovery.

Kompetence 15: Personalet skal støtte patienten eller brugeren i at lægge mærke til selv meget små forandringer i hans tanker, følelser og handlinger.

Kompetence 16: Personalet skal støtte patienten eller brugeren i at blive opmærksom på, hvordan han selv, andre, begivenheder eller omgivelserne kan have indflydelse på hans forandringer i tanker, følelser og handlinger.

9. Fremhæv personlig visdom

Det, der tidligere er lykkedes, er vigtig viden i forhold til at undersøge, hvordan fremtiden kan forme sig. Patienten eller brugeren har en særlig indsigt i, hvad der er hensigtsmæssigt for ham, og hvad der ikke er.

Kompetence 17: Personalet skal støtte patienten eller brugeren i at blive opmærksom på hans personlige forudsætninger, styrker og svagheder.

Kompetence 18: Personalet skal hjælpe patienten eller brugeren med at udvikle selvtillid og dermed øge evnen til at hjælpe sig selv.

10. Vær gennemskuelig

Personalet skal sikre sig, at patienten hele tiden ved, hvorfor de gør, som de gør. På den måde kan patienten eller brugeren tro på, at personalet er pålidelige samarbejdspartnere.

Kompetence 19: Personalet skal gøre sig umage med, at patienten eller brugeren til enhver tid kender formålet med alle trin og tilbud i behandlingen og plejeprocessen.

Kompetence 20: Personalet skal sikre, at patienten eller brugeren modtager notater fra alle assessment-samtaler og behandlingsplaner.

# data[].attributes.body
Recovery – at komme sig efter psykisk sygdom

Mennesker kan komme sig, og det gælder selvfølgelig også mennesker med psykisk sygdom. Recovery handler som sagt om "at komme sig" og komme videre med livet efter psykisk sygdom. I recovery-tilgangen er psykisk sygdom ikke en kronisk tilstand, og selv i svære sygdomsforløb vil man oftest være rask, eller i hvert fald have det langt bedre, i perioder.

At komme sig betyder ikke nødvendigvis, at man bliver helbredt i lægelig forstand. Man kan godt være kommet sig, selvom man fortsat har nogle symptomer eller andre vanskeligheder, men de forhindrer ikke længere en i at leve et liv, som man selv synes, er tilfredsstillende.

Recovery er en betegnelse for den personlige proces, det er at komme sig efter psykisk sygdom. Som social- og sundhedsassistent arbejder du psykosocialt rehabiliterende for at støtte brugeren i denne proces.

Personlige mål

At sætte personlige mål er ifølge Patricia Deegan et meget vigtigt redskab i recovery. Når hun bruger udtrykket Power statement, skal det forstås som en mulighed for, at også umiddelbart meget ambitiøse og måske langsigtede mål skal have deres plads og respekteres af medarbejderne.

Et personligt mål kan fx være: "Jeg vil have et arbejde og passe det."

Målet skal selvfølgelig være realistisk og muligt at opnå, for ellers bliver det blot endnu et nederlag for brugeren. Det er vigtigt, at medarbejderne er med til at arbejde målrettet mod de personlige mål.

Ved brug af personlige mål flyttes fokus væk fra, at der "behandles på" brugeren, og at det ses som en succes, når brugeren blot har lært at leve med sine symptomer. I stedet arbejder man i fællesskab for, at brugeren med udgangspunkt i sine personlige udviklingsmål og resurser får så berigende et liv som muligt.