# data[].attributes.body
-on vols que et busqui , si arriba el cas?

_no ho sé. Prova a les xarxes socials,per exemple.

Digues només que Eric et busca.

-ok

-no ho expliquis al poli ni ho escriguis enlloc,aixo que et porposo-em va demanar.

-ok

Vaig sortir de l'habitacio tremolant com una fulla.

He respectat la primera indicació.pero no la segona

Laura benavente

# data[].attributes.body
"No va dir res. Es va quedar inmòbil. Em vaig incorporar per deixar la cadira contra la paret, allí on era abans de seure-hi. El vaig mirar quan ja era al costat de la porta i vaig fer un gest amb la barbeta.

-Gràcies per permetre'm dir-te adéu.

Després vaig obrir la porta.

-Enric-vaig sentir que em cridava.

El vaig tornar a mirar.Havia girat el rostre cap a la finestra.

-No tinguis en compte el que acabo de dir. No estic bé, ja ho veus. Quan tot estigui sota control, provaré de dreçar la meva vida. Ho intentaré. No tinguis en compte les meves amenaces-va insistir

-Et desitjo tota la sort del món. I que rebis tanta ajuda com he rebut jo. I t'inclou a tu. Tu també m'has ajudat"

(p.212)

-Kevin ramirez

# data[].attributes.body
Vaig despertar-me en un llit de l’hospital, similar a l’habitació on havia estat intentant gairebé tres mesos. Tant bon punt vaig obrir els ulls, les imatges que m’havien terroritzat em van tornar al cervell, però ara de manera gradual i reposada. Estaven desordenades i se succeïen una rera l’altra. Tornaven tant colpidores i terribles com abans de dormir, però, d’alguna manera, la seva revisió ja no m’aterava la respiració ni el ritme cardíac.

Emma Puigdevall

# data[].attributes.body
Vaig provar de fer memòria, però una completa buidor inundava el meu cap. Em vaig espentar, perquè era una senseció molt extranya: reaccionava al nom d'Enric, i sabia què era un hospital, una infermera i un termòmetre, però era incapaç d'anar enrera en la memòria.

Clara Roger

# data[].attributes.body
—Et diré una paraula. Digues el primer que et vingui al cap quan la sentis. No hi pensis gaire; digues allò que se t’ocorri. El doctor em fitava fixament cada cop que em parlava. Em feia la sensació que buscava dins dels meus ulls el que no trobava dins del meu cap. —Dolor. 27

—Mal de cap.

—Natura.

—Mar.

—Un amagatall.

—El pati.

—On és el pati?

—A fora.

—A fora d’on?

—Rere la infermeria.

—La infermeria? De l’hospital?

—No ho sé.

—Recordes un hospital?

—...

—Menjar.

—Pollastre.

—Unai.

—Pis.

—On era el pis?

—No ho sé.

—Infermera.

—Montse.

—Cotxe.

—McLaren.

—T’agrada viatjar?

—No ho sé.

—Has viatjat darrerament?

—Londres.

—On vius? 28

—...

—Què feies abans de l’accident?

(P.26-27)

Jose antono Ubah Juan

# data[].attributes.body
"Em vaig posar una mà al front. Devia tenir molta febre, si més no els símptomes em recordaven els d'una grip potent. L'aire net i fresc em feia bé. Jo sabia que el nen mort a León tenia un germà. L'acabava de veure en una fotografia penjada a la xarxa. Era un nen de l'edat dels assassins del seu germà. Anava vestit de negre el dia de l'enterrament d'en Pablo, acompanyat dels seus pares. Em va cridar l'atenció que un nen tan petit dugués ulleres de sol fosques."
(p.173)

Jorgina Vila

# data[].attributes.body
«M’han interrogat tres vegades policies de paisà. També a comissaria. Els he dit la veritat, que no sé res. Ahir van venir dos homes a casa preguntant per tu. Volien saber on t’havies ficat. Em vaig estimar més no donar-los cap informació. Els vaig assegurar que te n’havies anat a passar uns dies fora, però que no sabia ni on ni amb qui. Em van demanar que, si tornaves, et donés un missatge: NOEL ET BUSCA. Després van marxar sense deixar nom ni telèfon. No n’estic segur, però jo diria que també eren polis.»

Nil Pons Orpi

# data[].attributes.body
La por. I no nómes respecte els altres intens del centre. No era fàcil. Un dia vés a saber com un d'ells va descobrir qui eres i què havies fet. Et van voler matar. Van acorralar-te en un dels patis del penal i et van voler ofegar tapant-te el cap amb una bossa de plàstic. Et van treure d'allí i vam buscar una nova presó. No, em referia al terror que senties per t'identificaven al carrer. L'angoixa de ser reconegut per algú i que t'assenyaléssin amb el dit. Mira, el nen assassí de León. Vas arribar a l'extrem de no voler sortir, de negar-te la llibertat. Aquest no era el propòsit del projecte Noel, és clar. Havíem fet de tu una persona nova, però de mica en mica t'havies convertit en un ésser turmentat. (Pàgina 148)

Jaume Pujadas

# data[].attributes.body
''Ningú no parlava dins de la furgoneta. Només se sentia el brogit d'una emissora de ràdio de la policia que, de tant en tant, escopia noms i dades que jo no entenia.

Abans d'arribar al lloc on jo no volia anar, vaig descobrir, a través de la finestra enreixada del vehicle, un munt de llums de color. Sabia on ens dirigíem. Sabia que no volia tornar-hi, però era evident que ja hi estàvem arribant i que, custodiat com anava amb tants policies, era impossible escapar-me. <<Aquí la gent ve a passar-s'ho bé, maleït siga>>, va dir en Noel.'' (p.106)

Josep Trafach

# data[].attributes.body
Ara sabia qui era, però també qui no volia ser. Ara sabia que volia, i qui eren les persones que m'havien ajudat a entendre-ho.

Pag: 192

Núria Sala Nonell

# data[].attributes.body
"L'havia apallissat i emmordassat. Un rajoli de sang li vessava del nas a la barbeta. La noia, de genolls a terra com jo feia un minut, li indicava per signes que li tragués la mordassa, que s'estava ofegant. Els ulls li ploraven i es mirava l'Unai morta de por" (p.172)

Jana Torrejón

# data[].attributes.body
"Les que m'arribaven amb més nitidesa eren les de la presó. Sabia que alló era una presó. I reconeixia exactament el policia que em custodiava: era l'home que havia entrat a la sala de rehabilitació feia un mes i m'havia estat mirant en silenci mentre jo em sostenia agafat a dues barres paral·leles." (p.84)

Jan Cordonet

# data[].attributes.body
"L'Unai va aparcar. Ens trobàvem al mig d'un camp ras. Quan vam sortir del cotxe, vam sentir la remor dels motors de vehicles que devien circular per una autovia propera. Vaig consultar el rellotge: era gairebé la una de la matinada. Ningú no sabia que jo era allí amb ell." (p.168)

Jofre

# data[].attributes.body
"Vaig dormir tota la nit d'una tirada. Quan em vaig despertar, el sol entrava per la finestra. Vaig cridar l'Unai, però no va contestar. Vaig sortir amb l'intenció d'anar al lavabo.

Al xalet no hi havia ningu. Després d'orinar vaig recorre'l de dalt a baix. Hi havia dues habitacions més, una amb un llit de matrimoni i l'altra amb dos llits individuals. En aquesta última, hi havia una fotografia emmarcada a la paret: un matrimoni amb dues nenes."

(P.86)

Júlia

# data[].attributes.body
“Jo caminava pels carrers buits de la fira, i al meu costatho feiael noi de la caputxa, que simulava ser en Julio. Els firaires atenien les seves parades i abaixaven els ulls quan ens hi apropàvem. Mirades d’odi i d’adversió.” (p.158)

Keira

# data[].attributes.body
"Les que m'arribaven amb més nitidesa eren les de la presó. Sabia que alló era una presó. I reconeixia exactament el policia que em custodiava: era l'home que havia entrat a la sala de rehabilitació feia un mes i m'havia estatmirant en silenci mentre jo em sostenia agafat a dues barres paral·leles." (p.84)

Jan Cordonet

# data[].attributes.body
"Érem dalt d'un vaixell. Hi havia els pares, la meva germana, i un home amb una gorra de mariner. Bufava un vent fort i el pare ens recomanava que ens agaféssim bé a les cordes". (p. 10)

Mariona