# data[].attributes.headline
Байдак Іван Степанович — сучасний український письменник.

# data[].attributes.subject
Байдак Іван Степанович — сучасний український письменник.

# data[].attributes.headline
Ми перемагаємо лише тоді, коли у нас не залишається вибору

# data[].attributes.subject
Ми перемагаємо лише тоді, коли у нас не залишається вибору

# data[].attributes.headline
Розповім вам одну істо

# data[].attributes.body
Розповім вам одну історію. Вона про силу характеру та концентрацію уваги.

Є у мене знайомий друг-бізнесмен, хлопець, в якого в голові нон-стоп з’являються різні ідеї, як заробити. Зараз він успішний підприємець. Але так було не завжди.

Він шукав і пробував безліч варіантів: продавав велосипеди, відкрив заклад швидкої їжі, заснував своє туристичне агентство, намагався навіть створити фінансову піраміду.

Ці всі ідеї одна за одною провалювалися. Щоправда, він з цим справлявся, оскільки паралельно, щоб підстрахуватися, підпрацьовував то на будівництві, то офіціантом. Це допомагало йому триматися на плаву. Але відволікало від основної діяльності.

Виглядало все приблизно так: в нього з’являлася нова ідея, він її реалізовував, прогорав, а потім працював на будові, щоб відплатити борги та не померти з голоду. Аж поки знову не придумував щось нове.

За моєї пам’яті так змінилися три цикли. А потім він виснажився. Емоційно від провалів та фізично від безперервної роботи.

Тоді, коли його чергова ідея зазнала краху, він вирішив взяти паузу. Він зібрав свої речі, з’їхав з помешкання, і наступний місяць жив на вулиці. Він просто тинявся містом, розглядав людей, їв дешеву вуличну їжу, ночував під мостом, а потім зрозумів, що більше не має права провалитися. Він вирішив, спробувати ще раз. Але цього разу все мало бути по-іншому. Він не давав собі шансу на невдачу.

А ще не шукав додаткової роботи. Як він сказав потім, таким чином він шукав собі спокій, подушку безпеки. І це було помилкою. А ще основною причиною, чому його справи йшли не надто добре. Він створював собі запасний варіант: якщо щось не вдасться, він має чим зайнятися.

В його новій спробі такого шансу не було. В нього був лише один варіант – він виключав можливість провалу. Не могло не вдатися.

Ми перемагаємо лише тоді, коли у нас не залишається вибору.

# data[].attributes.headline
Kvitka Nalada - сучасна українська поетка

# data[].attributes.subject
Kvitka Nalada - сучасна українська поетка

# data[].attributes.headline
Віруюв того про

# data[].attributes.body
Вірую

в того простого Бога, що тут і днесь,

що не живе у храмі чи в піднебес-

сі разом з отим святим, що тримає меч

і з усіма, що вірили у предтеч

і позували в білих пречистих тогах.

Вірую в того Бога, що знає шлях,

що засіває житечко на полях,

гострить косу і косить густу траву...

Вірю у того, з ким я щодня живу,

також у те, що в кожному іскра Бога.

Вірю у світло, що від любові йде.

В те, що з любові захист душа пряде.

В те, що завжди тепло́ у його очах,

в те, що прийме в обійми він потерчат,

а не відправить в темряві шлях шукати.

Вірую дуже в того, хто при мені

світлом наповнив чорні холодні дні

і не ховався навіть від злих людей,

що потерпали від руйнівних ідей

і продавали душі по шість дукатів.

Вірю і в себе так, як ніколи ще.

Іскра твоя в мені гріє і аж пече,

але не обпікає, вона ж – любов.

Вірю і йду, минаючи сіті змов

також обмов у поглядах навіжених.

Вірю і знаю, що ти назавжди тут.

І нескладним є твій основний статут:

просто любити небо, ліси, поля,

все, що тримає наша свята земля,

все, що йде крізь людей і що йде крізь мене.

# data[].attributes.headline
Ольга Кобилянська - буковинська орлиця, шарітка з Рунгу, вершниця на білім коні...

# data[].attributes.subject
Ольга Кобилянська - буковинська орлиця, шарітка з Рунгу, вершниця на білім коні...

# data[].attributes.headline
Про користь тайм-менед

# data[].attributes.body
Про користь тайм-менеджменту від Буковинської орлиці🦅

Спокійний, розважливий темп життя Ольги Кобилянської наприкінці 1920-х, у 1930-ті роки сприяв збереженню її здоров’я. Одну добу буття письменниці підгледіла й детально зафіксувала у начерку «Двайцять і чотири години життя-

буття Ольги Кобилянської» пані «О. Г.» (очевидно, Ольга Гузар – відома

громадська діячка, приятелька О. Кобилянської) у 1927 році.

Отож о 7 годині ранку письменниця не спить і зустрічає сонце. Через 30

хвилин зуживає ложечку меду чи конфітюру, запиваючи водою. Затим перший сніданок (легенька кава або чай з молоком з одним шматочком цукру і скибочка булки), обговорення домашніх справ і трактування снів: «І справді, її віще серце дуже рідко коли її заводить, а її передчуття ще не обманило її».

О пів на дев’яту підводиться з ліжка, умивається, одягається і «перед десятою тоалєта готова». Далі – другий сніданок і опісля літературна робота біля «бюрка», «на котрім повиростали перлини української літератури».

О 12.30 праця завершується, «Ольга Кобилянська сходить з духових висот і дає душі відпочинок» – іде «на прохід». Обідала зазвичай о пів на другу (страви легенькі, у більшості овочеві), а потім переглядала листи, часописи, насамперед репертуар кінотеатрів, куди ходила «лиш на добрі штуки, де грають звісні артисти», наприклад, улюблені датчанка Аста Нільсен чи шведка Грета Гарбо, або просто спала. Після відпочинку, підкріпившись компотиком, працює до сутінків, гуляє. Після вечері, що складалася виключно з молочних страв, за давнім звичаєм писала листи. О дев’ятій вечора денні справи завершувалися.

«Для заспокоєння нервів» ще годинку читає щось легеньке з української чи

німецької літератури і засинає…

Дещо із цього розпорядку, перевіреного досвідом класика української літератури, слід взяти на озброєння і нам, аби зберегти нерви й продовжити свої

дні в шаленому ритмі сучасного життя!

# data[].attributes.headline
Людмила Семенюк - письменниця, журналістка й невиправна мрійниця

# data[].attributes.subject
Людмила Семенюк - письменниця, журналістка й невиправна мрійниця

# data[].attributes.headline
Весна священна...

# data[].attributes.subject
Весна священна...

# data[].attributes.headline
Весна священна

# data[].attributes.body
Весна священна… Колись великий український хореограф Раду Поклітару, поставив на сцені Національної опери балет із такою назвою. Я памʼятаю оте красиве і фантастичне сплетіння людських тіл та рук в єдиній молитві… Весна і справді священна. Бо навесні воскресає життя, і навесні воскрес Христос, який заповів нам любити…Любов — це коли із холодної землі проростає перший синій пролісок, тягнучись до синього неба… А потім тисячі жовтих кульбаб пухнасто розцвітають під жовтим сонцем, аби вільний весняний вітер поніс їх маленькими парашутиками засіятися і знову прорости… Живи весною та любовʼю, воскресай, і нехай наші руки будуть сплетені у молитві за нашу священну землю, і за нашу українську священну весну…

# data[].attributes.headline
Богдан Волошин - український публіцист, письменник-гуморист. 

# data[].attributes.subject
Богдан Волошин - український публіцист, письменник-гуморист. 

# data[].attributes.headline
Веснуймо потрошку

# data[].attributes.subject
Веснуймо потрошку

# data[].attributes.headline
Травень: таке вражіння

# data[].attributes.body
Травень: таке вражіння, що все починається спочатку - радість, рух і молодість.

Травень ґоноровий, як панна на виданні і веселий, як спудей старших курсів.

Травень найшвидший з усіх місяців, бо не встигнеш натішитися свіжою зеленню та лагідним сонцем, як уже й парке літо наспіло.

Травень любить пригоди і несподівані сюрпризи - раптові мандрівки, незаплановані зустрічі, швидкі емоційні тексти і тихе застілля із зимним пивом на вустах.

Травень прокидається так рано, що не встигаєш виспатись, коли хочеш застати перлові розсипи вранішньої роси.

У травні легко жити і важко журитись, навіть, коли є причина.

Веснуймо потрошку.

# data[].attributes.headline
Галина Груць - доцент у ТНПУ ім.В.Гнатюка

# data[].attributes.subject
Галина Груць - доцент у ТНПУ ім.В.Гнатюка

# data[].attributes.headline
Наповнити тишу сенсами

# data[].attributes.subject
Наповнити тишу сенсами

# data[].attributes.headline
Напевно, кожна людина 

# data[].attributes.body
Напевно, кожна людина неодноразово відчувала на собі благодатний вплив тиші. Особливо заспокоює вечірнє безгоміння. Мені здається, що душа відчуває його ніжність, його подих. Немов тепла долоня торкається серця. Тиша не пригнічує, вона дбайливо огортає, навіваючи спогади. І ніхто не заважає думати, розмірковувати, мріяти. У хвилини супокою загострюються увага та слух. Чути кожен шерех, шелест листя на деревах, лунке квакання жаб, скрипіння сосен. Здається, що тиша розмовляє пошепки, втішає, дзюрчить неквапливим мелодійним струмком. І стільки в ній безтурботності, чуйності, благоговійного розчулення. У тиші чути, як годинник, цокаючи, невпинно відраховує мить життя, як серце в унісон відповідає йому своїм розміреним биттям... Іноді душу охоплює безпричинний смуток. Вона, причаївшись у затишному куточку, зітхає й затуманює погляд. Немов у калейдоскопі, проносяться, миготливі роки життя, щасливі та безрадісні миті. Тиша – надійний співрозмовник і друг. Не зрадить, не розбазікає, зрозуміє без зайвих слів. І неважливо, яка вона: тривожна й вичікувальна чи розхилиста й велична. У тиші чується подих Усесвіту, народжується істина, сходить натхнення...

Нині хочеться знову віднайти оту блаженну, мирну тишу й наповнити її уже іншими, новими сенсами, не забуваючи про ті, що були ще не так давно з нами. По-іншому переосмислити й зрозуміти ці дні. Бо усі символи, що нагадують нам про сакральне, теж зникають чи стираються, відтак залишається лише чистий простір наших споминів. І лише зараз розумієш, що ця проминула тиша було такою важливою, потрібною й безцінною...

# data[].attributes.headline
Я живу відчуттями. Не 

# data[].attributes.body
Я живу відчуттями. Не запам'ятовую дні і події – пам'ятаю миті. Мамині руки, які пахнуть півоніями, красолею, ружами й чорнобривцями; маленькі долоньки сина, які ніжно обіймають мене; рожевий подих ранку, відблиски сонця на віях, аромат вогких зеленкуватих крапель, порив холодного вітру, який вихором проникає під затишне пальто й розбурхує волосся; змерзлі пальці, які обхоплюють горнятко з ароматним трав'яним чаєм і плястеркою лимона; тонкі засмаглі щиколотки, неслухняне пасмо волосся, швидкоплинну усмішку, дитячий сміх, величезну веселку на пів неба після грози, погляд дуже дорогої людини, прозорий шовк, який хочеться притиснути до тіла; хрусткі сторінки книг, які пахтять пилом й історіями; щемливий поцілунок, недбалу легкість сонного ранку, теплі дотики й обійми... Це кадри з фільму, в якому не можна натиснути на паузу. І серед цього кругообігу осіб, імен, звуків, запахів і голосів – відчуття, які залишаються назавжди... Ось це дійсно важливо...

# data[].attributes.headline
Дім - це там,Де

# data[].attributes.body
Дім - це там,

Де можна сховатись, коли сльота

Де валяється шерсть твого кота

І всіх попередніх твоїх котів

Це - дім

Дім - це щось,

Що для тебе саме обжилось

І на старому килимі лось

Дивиться так, наче з ікон святі

Це - дім

Дім - це те,

Що бере і просто росте

Проростає у річку, в гори, у степ

Проростає у час, у "тепер" і в "тоді"

Це - дім

Це дім

Це мій дім

Він дістався мені від бабів і дідів

Разом з умінням ходити в походи й шинки

Різати по живому і зшивати шматки

Стріляти з рушниць, вишивать рушники

Вішати рушники між ікон і картин

Рвати ці рушники на бинти

Влаштовувати вечірки й бунти

Знаходити істину у вині

Лишатись холодними у вогні

Вбивати ворога на війні -

І тоді

Встигати до холодів

Відбудувати дім

Цей дім мій

У найглибшій пітьмі

У найхолоднішій зимі

Стіни його теплі й тверді

Це мій дім.

# data[].attributes.body
Баба Юстина заповідала, що за все треба дякувати.

За те, що живий, здоровий, маєш що їсти, маєш воду щоб пити, за смачні коржики на смальці, за окраєць свіжого хліба (який можна було посипати цукром, побризкати водою і смакувати, як найбільший делікатес). За щедрий і добрий сад за хатою, хрумкі солодкі пупиристі огірки на городі, волохатенький агрис й червоні кисленькі позички попід парканом, та й саму хату, яка така жива, що здається дихає усім тим зіллям, яке баба збирає на Трійцю.

За ліс за селом, повний таємниць й містичних звуків, білих грибів (а також козарів, маслюків і голубінок), пахучих пресолодких суниць та малин. За перелісок з ліщиною. За щедре літо, черешні, морви і зелений горошок. За осінь, ябка, грушки і сливи. Свята копання бараболь. За зиму з різдвяними завиванцями, кутею, вертепами, колядою, щедрувальниками й Маланкою. За весну з її грозами, щедрим буйноцвіттям і Великдень.

За те, що у нас велика родина і усі разом збираються на свята й празники, весілля й погреби. Усі файно вбрані і столи ломляться від наїдків, а кльоші від солодкого (найшвидше щезали тістечка "ніц").

Коли душі сумно, вона як у ковдру загортається у теплі спогади...

Я слухала бабу, наминала тертюхи й вишневий кисіль в тарелях (який баба так любила їсти з хлібом), але дуже тим не переймалася. Все є, хата, город, сад, ліс, морви на подвір"ї і горіх за стодолою, повні комори смаколиків, то чого б там хвилюватися?

Пройшовши добрий кавалок своєї дороги, я теперка погоджуюсь з бабою. За все тра дякувати.

Що жива, дихаю й бачу пречудові барви довколишнього світу, сонце й дощ, який напоює землю живильною вологою, за дax нaд гoлoвoю й родину.

За нашу рідну, благословенну землю, за мову, віру, традиції й звичаї наших предків. За козаків, духовних наставників, творців вільної України, кожен з яких передав нам частинку свого вольного духу, бунтарства й любові до рідної землі. Нетерпимості до ворогів й чужеродного панства. До дикунів-сусідів з гнилих боліт.

Вдячність – це та сила, яка будує і перемагає.

Вдячність відкриває двері для нових можливостей.

Вдячність дарує новий день і непереможну віру.

Сьогодні дякуємо нашим воїнам, яка б’ються за Україну.

Заради неї живуть і за неї вмирають.

Дякую тобі, Господи, за все!