# data[].attributes.attachment_caption
Tagaste13 de novembre del 354 - Hipona, 28 d'agost del 430

# data[].attributes.body
És una de les figures més importants en el desenvolupament del cristianisme. És considerat com un dels "pares" de l'Església. Té una gran influència en l'àmbit de la teologia i la filosofia.

Considerat un dels pensadors fonamentals de la història occidental.

Va començar a familiaritzar-se amb l'educació clàssica llatina (retòrica, literatura,...)

Va llegir l'Hortensius, un diàleg de Ciceró, que el marcà profundament i li despertà l'interès per la filosofia.

La seva obra ha estat crucial en la teologia i la filosofia occidentals. Conegut per escrits com Les Confessions i La ciutat de Déu, va establir conceptes fonamentals sobre la naturalesa de Déu, la voluntat i la gràcia.

# data[].attributes.body
L'activitat filosòfica de Sant Agustí d'Hipona es va desenvolupar durant la segona mitat del segle IV, i el primer quart del segle V, un període en el que l'Imperi Romà estava en decadència, sotmès a fortes tensions internes i a la pressió de les tribus àrabs, que van acabar provocant l'enfonsament de la part occidental.

Va viure en una època de crisis econòmiques, invasions bàrbares i forts canvis culturals. Es va convertir el cristianisme en la religió oficial. Agustí d'Hipona va desenvolupar el seu propi pensament com a bisbe. Per aquest motiu, les seves obres buscaven guiar espiritualment i moralment en temps d'incertesa.

# data[].attributes.body
Després de la derrota de l'Imperi, la població va quedar molt perduda, i sense una referència de pensament clara, per això, les corrents filosòfiques més populars com l'estoïcisme o l'epicureisme es van enfocar en l'ètica i la pràctica. També van aparèixer moviments religiosos i filosòfics gairebé mítics, com el neoplatonisme (idees de Plató + creences religioses orientals).

Es van desenvolupar les anomenades "heretgies" (arrianisme, donatisme, gnosticisme, pelagianisme, etc.), que donaven interpretacions alternatives al cristianisme i que van tenir una influència en el pensament de Sant Agustí.

El pensament de l’època es pot dividir en dues grans tendències:

1. Eclecticisme de les escoles hel·lenístiques: basada en la filosofia grega, busca integrar i adaptar diverses influències filosòfiques.

2. Escoles amb signe religiós: que intentaven donar resposta a les necessitats espirituals i religioses de l’Imperi. Entre aquestes, el neoplatonisme i la patrística. El neoplatonisme va influir especialment en Agustí d'Hipona amb la seva visió transcendental del món, mentre que la patrística unia la fe cristiana amb la filosofia clàssica i va establir les bases de la teologia medieval.

# data[].attributes.body
Va ser una figura clau en el pensament cristià i patrístic (sobretot durant el desenvolupament de la filosofia cristiana occidental).

Va explorar diversos corrents, com el maniqueisme i l'escepticisme, però es va enfocar especialment el neoplatonisme. Aquest, barreja elements de plató amb conceptes místics orientals. Agustí d'Hipona, va poder entendre la realitat espiritual i la idea de l'existència d'un món transcendental.

El neoplatonisme deia que la realitat que podem veure és una ombra imperfecta d'una realitat perfecte. Aquest concepte va influir en la seva idea de Déu com a la verdadera realitat, la font màxima de coneixement i de l'existència. La influència d'aquest corrent en Hipona és molt evident en la seva visió de l'ànima (part d'un procés de purificació i per ascendir cap a Déu).

Més tard, va consolidar la seva pròpia filosòfica, que defensava el cristianisme davant les "heretgies", va establir moltes de les bases teològiques cristianes posteriors.

# data[].attributes.body
René Descartes, va ser un important filòsof racionalista francés del segle XVII, considerat el pare de la filosofia moderna. També va ser molt conegut per la seva obra matemàtica i científica.

Va ser el primer en proposar el problema de la validesa del coneixement com a primera qüestió filosòfica, i una de les figures clau de la revolució científica, la creació de la geometria analítica i la generalització de l'ús del mot IDEA. També va inventar les coordenades cartesianes i és l'autor de la famosa frase: cogito ergo sum (penso aleshores existeixo).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(fr) (la)

31 març 1596

11 febrer 1650 (53 anys)

( )

(-1666)

i

, , , i

, , , , , , , i

i

()

René Descartes (Renatus Cartesius en llatí) va ser un important filòsof racionalista francès del segle xvii, també conegut per les seves obres de matemàtiques i de diferents branques de la ciència. És considerat el pare de la filosofia moderna, en ser el primer a proposar el problema de la validesa del coneixement com a primera qüestió filosòfica, i una de les figures clau de la revolució científica. És responsable, entre altres coses, de la geometria analítica, de la generalització de l'ús del mot amb el significat de 'contingut de la ment humana', la invenció de les coordenades cartesianes o de la sentència cogito ergo sum ('penso, aleshores existeixo'), a partir de la qual construeix el seu pensament filosòfic.

Va néixer a La Haye en Touraine (poble actualment denominat Descartes, després de més d'un segle anomenant-se La Haye-Descartes), França, al voltant del 31 de març de 1596, i va morir a Estocolm l' 11 de febrer de 1650.

A l'edat de vuit anys fou enviat a una escola jesuïta, anomenada La Flèche, la disciplina i educació de la qual destacava en el seu temps. A causa de la seva delicada salut, li van permetre descansar al llit fins tard, costum que conservà durant tota la seva vida, i fins i tot, en una visita a Pascal el 1647, el va mencionar com a principal benefactor per al bon estudi de la matemàtica. Després de l'escola va anar a la Universitat de Poitiers, per estudiar dret com volia el seu pare.

Entre 1618 i 1622 va participar en la Guerra dels Trenta Anys. En els desplaçaments militars va conèixer Isaac Beeckman, que el va apropar al món de les matemàtiques i la física. Quan va acabar la guerra, va vendre gran part de les propietats familiars per poder gaudir d'una renda i dedicar-se a l'estudi.

Des de 1629 fins al seu desgraciat viatge a Suècia el 1649, romangué la major part del temps a Holanda i fou durant aquest període quan va escriure una sèrie d'obres que estableixen el temari per a tots els estudiosos posteriors de la ment i el cos. La primera de les seves obres, , fou finalitzada a Holanda cap al 1633, a la mateixa època que Galileu fou condemnat per les seves teories. Gran part de les seves obres va entrar a formar part de l' Index Librorum Prohibitorum.

El seu pensament se situaria entre els principals artífexs de la revolució científica del segle xvii . A les formes i les qualitats de la física aristotèlica, que, interpretades malament (sobretot pel pensament cristià i escolàstic), havien resultat ser un frau com a eixida intel·lectual, contraposava la idea clara i fonamental que el món físic no és més que un pur mecanisme. I aleshores proposà el programa ideal de tota ciència teòrica: construir, amb un mínim nombre de principis, un sistema que donés raó de tots els fets coneguts i que permetés descobrir fets nous. Com sol ocórrer amb freqüència amb les teories revolucionàries, el llegat de Descartes no fou sols una troballa, sinó també una visió. Forçat a recórrer a l'experiència i a les hipòtesis, demostrà ser el primer gran mestre del model hipotètic. Aquest ha esdevingut una eina essencial per a qualsevol investigació científica.

Descartes mateix ens ha deixat una exposició del seu pensament, en el pròleg de l'edició francesa de la seva obra Principis de filosofia. El primer que fa és aclarir allò que ell considera que és la filosofia: estudi de la saviesa, entesa en primer lloc com a prudència en la conducció dels afers humans. També com a coneixement de totes les coses que l'individu pot conèixer per la conducció de la seva vida, conservació de la salut, i descobriment de totes les arts. Solament Déu és perfectament savi, i l'ésser humà és més o menys savi en la proporció que coneix les veritats més importants.

La condició perquè un coneixement sigui real és que pugui ser deduït d'unes causes primeres, que han de complir dues condicions: la primera, ser clares i evidents quan la ment humana s'aplica atentament a la seva consideració; i la segona, que tots els altres coneixements en depenguin, de tal manera que els principis fonamentals es poden entendre sense ajuda de cap altre coneixement, però no a la inversa.

A continuació, ens parla dels cinc graus que considera que pot tenir la saviesa. El primer grau consisteix en les nocions clares i evidents, que es poden deduir sense cap meditació. El segon grau és tot el que ens ensenya l'experiència dels sentits. El tercer grau s'obté per converses amb altres persones. El quart grau consisteix en el que aprenem per la lectura de llibres escrits per individus que poden donar-nos bones instruccions.

Diu, també, que en tots els temps han existit persones que han intentat assolir un cinquè grau de coneixement, consistent en una saviesa millor i més segura, és a dir, la cerca de les causes primeres. Aquestes persones, les anomenem filòsofs, però, segons Descartes, fins al seu temps cap no havia assolit el seu objectiu. Així Plató, que era deixeble de Sòcrates, va admetre que no havia arribat a la certitud, i va establir uns principis que considerava probables. Aristòtil, que va ser deixeble seu, va modificar la forma d'expressar aquests principis i els va donar per segurs. Els filòsofs que els varen seguir es van dedicar a discutir les idees de Plató i Aristòtil, i no varen buscar res de nou. Particularment, durant els darrers segles anteriors a Descartes, l' escolàstica havia seguit cegament Aristòtil, arribant fins a atribuir-li coses que ell no havia dit.

Per a Descartes, els principis vertaders per a assolir la saviesa són els que es contenen en la seva obra Meditacions metafísiques. El primer principi és el de l'existència de la seva ànima (penso, per tant existeixo). El segon és l'existència de Déu. El tercer és que, sent Déu el creador de tot i de tota veritat, no pot ser que hagi creat el nostre enteniment de manera que quan percep quelcom com a clarament cert s'equivoqui.

En la filosofia cartesiana, l' escepticisme és un primer pas (no definitiu) per a arribar a fer un conjunt de teories que volen defensar, alhora, la ciència empírica, teories metafísiques i la fe religiosa. No obstant això, Descartes es va autocensurar en l'obra Traité du Monde et de la Lumière ('Tractat del món i de la llum') a causa que es basava en el sistema de l' univers heliocèntric, que l'Església catòlica acabava de condemnar en la persona de Galileo Galilei. L'obra va ser publicada l'any 1664, quan Descartes ja era mort. De fet, en Descartes la idea de Déu és fruit de la inspecció del mateix pensament, i això representa una inversió respecte del pensament medieval: no és el jo el que sorgeix a partir de Déu, sinó a la inversa, en el pensament cartesià la idea de Déu és un contingut de la ment del jo.

Algunes de les discussions posteriors sobre el pensament de Descartes foren, per exemple, la de Spinoza, que afirma que Déu (i no pas l'ésser humà ni tampoc el món) és l'única substància independent i d'existència pròpia, i la de Hume, que ataca tota la metafísica cartesiana i totes les seves volgudes demostracions de l'existència de Déu, reduint la filosofia en gran part a un "pur empirisme", predecessor del positivisme.

Aquest esquema resumeix la seva recerca sobre el coneixement:

Descartes vol assolir un coneixement absolutament segur, del qual no es pugui dubtar. Per aconseguir-lo, aplica justament el dubte metòdic, és a dir, exagerar fins al màxim el dubte i considerar com a fals qualsevol enunciat sobre el qual pugui existir la més mínima sospita, de manera que quedin només els judicis totalment certs (en un precedent de la falsació moderna). Aplica aquest dubte metòdic a diferents proposicions i analitza l'origen i fonament d'aquesta possibilitat de dubtar.

Així, les informacions que vinguin dels sentits s'han de prendre com a falses, perquè estan subjectes a la incertesa i l'error, només cal pensar en exemples com les il·lusions òptiques o la diferent percepció que tenen dues persones del mateix objecte per concloure que no són una font fiable del coneixement. Les coses poden no existir malgrat la seva aparença de realitat, per tant no hi ha motius per considerar-les com a vàlides.

Les veritats racionals, aquelles que depenen únicament de la raó i no de cap informació externa, tampoc no queden fora de dubte perquè malgrat que hom pensi que raona correctament, és possible que s'equivoqui per tenir una ment defectuosa, creada per un geni maligne. Com que aquesta possibilitat, tot i que remota, pot donar-se, ja s'invaliden les veritats racionals en conjunt.

Aleshores arriba a la primera evidència indubtable, expressada amb l'aforisme "penso, llavors existeixo", ja que s'adona que no es pot dubtar del mateix pensament (perquè en el moment de posar-ho en dubte ja s'està pensant). Aquest pensament és pensat per una entitat que tradicionalment s'anomena jo, de manera que Descartes conclou que el jo existeix en tant que ésser pensant i que és indubtable que així sigui. A partir d'aquesta evidència, i atès que és un subjecte amb idees, reconstrueix la resta de pensaments possibles.

Hi ha tres tipus d'idees, segons Descartes, definides segons la seva procedència:

Adventícies: semblen procedir del món material exterior dels sentits, extretes a partir de l'experiència sensible.

Factícies: provenen de la mateixa consciència, a partir de la nostra imaginació, amb la barreja de trets d'idees adventícies.

Innates: semblen implantades a la ment per una instància superior (Déu), com és el cas de la mateixa idea de Déu o la d'infinit.

I hi ha quatre tipus d'idees definides segons com són:

Clares: idees que s'entenen i es comprenen.

Obscures: idees que no s'entenen del tot.

Distintes: idees que es diferencien de la resta d'idees.

Confuses: idees que no es diferencien de la resta d'idees.

Descartes dirà que les idees vàlides són aquelles que siguin clares i distintes.

Descartes vol demostrar racionalment l'existència de Déu i aporta tres proves diferents. Comença per analitzar la mateixa definició de Déu, en tant que concepte, deixant de banda la seva realitat. Troba que Déu correspon a un ésser infinit i perfecte i dedueix que aquesta noció no pot sorgir d'un ésser limitat i imperfecte com és l'ésser humà (és imperfecte pel sol fet de dubtar del seu coneixement, base del seu mètode), ja que un resultat no pot ser major que la seva causa o origen. Una persona no pot imaginar quelcom més enllà dels seus límits (posteriorment, Kant abundaria en aquest argument, dient que no es pot concebre res que estigui fora dels límits de l'espai i el temps, i Déu pertany per definició a aquest camp), per tant, Déu no sorgeix de la ment humana, no és un ésser imaginari, sinó extern i existent.

La segona prova es recolza en la concepció cristiana que l'ésser humà és una creació de Déu, si l'individu existeix i aquesta és l'única veritat indubtable (demostrada pel cogito ergo sum), aleshores ha de tenir un origen i aquest origen és Déu. Els detractors de Descartes veuen en aquest argument una feblesa perquè assumeix dues premisses (l'ésser humà ha de ser creat i el creador lògic és Déu) que no demostra suficientment.

Per a la tercera prova, torna de nou a la definició de Déu i desenvolupa l'anomenat argument ontològic d' Anselm de Canterbury: si Déu és l'ésser més perfecte que es pugui imaginar per definició, ha de comptar entre els seus atributs el de l' existència, ja que si no fos així es podria imaginar un altre ésser superior que comptés amb totes les seves característiques més l'existència, resultant que Déu no és la criatura més perfecta. Com que aquesta conclusió contradiu la definició, cal afirmar que Déu existeix. Tot i que aquesta prova és la que més fortuna ha tingut al llarg de la història de la filosofia, hom pot qüestionar-se si l'existència és necessàriament un atribut millor que la no-existència.

Descartes va proposar un mètode de pensament per tal d'aplicar correctament el raonament i, així, poder operar amb garanties de certesa. Aquest mètode constava de quatre regles:

1. Evidència: no acceptar mai com a veritable cap coneixement que no es presenti amb claredat i distinció davant la raó.

2. Anàlisi: dividir cadascun dels problemes en tantes parts com sigui necessari de cara a trobar-ne la millor solució.

3. Síntesi: recompondre, ordenadament i com per grans elements simples, fins al coneixement dels compostos.

4. Enumeració: fer revisions tan exhaustives que hom adquireixi la seguretat de no ometre res.

Jo pensant, Déu i el món constitueixen els tres àmbits de la realitat o de la substància, que defineix com "allò que no necessita cap altra cosa per a existir".

Jo pensant: res cogitans o substància pensant. Substància creada, que té com a atribut essencial el pensament. Per primer cop en la filosofia europea moderna, Descartes considera la consciència d'un mateix, en el seu propi pensament i la seva pròpia existència, com a previs a Déu.

Déu: res divina o substància divina. Substància no creada, que té com a atribut la infinitat. Descartes considera Déu com a justificació del món exterior al jo. Com que l'engany està contra la naturalesa divina, no podem concebre que allò que els nostres sentits i especialment la nostra raó obtenen de la realitat sigui fals; per tant, el món material és real.

Món: res extensa o substància extensa. Substància creada, que té com a atribut l'extensió, subdivisible en les tres dimensions (llargada, alçada i profunditat) a les quals s'afegeixen altres característiques (color, textura, olor, etc.) definides com a "qualitats secundàries" i que són afegides pel subjecte. Aquí rau un dels aspectes del subjectivisme modern que podem apreciar en Descartes. El moviment i el repòs són per a Descartes iniciats per Déu.

Les tres substàncies es necessiten mútuament. La primera veritat, penso doncs existeixo, és la base del seu pensament. Cal demostrar la seva existència amb el dubte metòdic per a poder postular les altres dues. Un cop s'arriba a l'evidència del jo, s'analitzen les idees d'aquesta ment, entre les quals es troba la de Déu, que és externa al jo. Aquest Déu és per definició bo (segueix el concepte de cristianisme de la divinitat), i per tant refuta la hipòtesi del geni maligne que havia emprat per a refutar les idees de raó. Si aquestes idees són correctes, poden aplicar-se a l'exterior, del qual provenen les dades per tenir noves idees.

L' ésser humà és un compost de cos (extensió) i ànima (pensament). Aquest dualisme cos-ànima és problemàtic per a determinar com poden interaccionar dues substàncies diferents (extensió-pensament): l'extensió no pensa, el pensament no té extensió. Descartes va intentar resoldre el problema recorrent a l'acció de la "glàndula pineal" ( hipòfisi), lloc del cervell on, segons ell, es produeix la interacció entre les dues. No obstant això, el problema va quedar sense solució, ja que no explica com dues substàncies radicalment diferents poden interaccionar. D'aquí els intents de l' ocasionalisme i de la filosofia de Spinoza i Leibniz per a solucionar aquest problema, que és el problema general de la relació entre ment i cos.

La separació de les dues substàncies en l'ésser humà constitueix el fonament de la ciència.

De la natura, ho ignorem tot i l'únic que podem fer és formular hipòtesis que donin raó de certs fenòmens que contribueixen al nostre benestar humà. La naturalesa humana, per tant, coincideix amb poder de formar idees, contemplar-les, ordenar-les i, per això, representar el món, organitzar-lo en un quadre. L'individu és el subjecte del coneixement (ciència), aquell per a qui la representació existeix, però que mai figura com a objecte en el quadre, ja que la seva natura no pertany a l'àmbit del que és material.

Malgrat que avui en dia els límits entre les diferents disciplines científiques són força clars, cal entendre que això és degut a una concepció moderna de la ciència. És difícil, doncs, establir la diferència entre física o filosofia en Descartes o en alguns dels seus contemporanis els quals no es coneixien com a científics, sinó com a filòsofs de la natura. En aquest sentit, Descartes, com molts d'altres, sovint estava més preocupat a establir un bon context metafísic per encabir-hi les seves investigacions que en les investigacions en si mateixes.

En la disciplina que avui dia coneixem com a , les investigacions de Descartes se centraren en dos grans temes, l' òptica i la mecànica, fent especial èmfasi en aquest últim. En una de les seves obres més importants, El món ( 1633), Descartes desenvolupa un discurs força innovador, que pretén revisar els conceptes teleològics de la mecànica d' Aristòtil. En el llenguatge vigent fins aleshores en mecànica, es dividien els cossos en dues parts, la matèria primera i la forma substancial. Mentre que la primera es creia que responia a un material inert sense propietats, la segona era l'essència mateixa de l'objecte i el que en determinava les propietats i l'objectiu vital. Descartes s'allunyà d'aquesta concepció en creure que els objectes interaccionaven amb l'entorn sense cap destí prefixat:

"

...totes les propietats dels cossos inanimats poden ser, doncs, explicades sense haver-ne d'assumir res a priori, excepte el moviment, la mida, la forma i la unió de les seves partícules.

"

Aquest raonament esdevindrà vital en el que es coneix com a revolució científica dels segles xvi i XVII, i servirà de punt de partida per a d'altres que, com Newton, intentaran donar resposta als enigmes plantejats per Descartes. El trencament amb la mecànica aristotèlica i els seus dogmes esdevindrà clau en el desenvolupament de la física moderna.

Les tres lleis de la mecànica de Descartes

Les tres lleis de Descartes sobre el moviment es resumeixen de la següent manera:

Primera llei: que tots els cossos tendeixen a romandre en el mateix estat sempre que els hi és possible i que, en conseqüència, un cop comencen a moure's ja no s'aturen mai.

Segona llei: que tots els moviments evolucionen, per si mateixos, seguint línies rectes.

Tercera llei: que els cossos, en entrar en contacte amb un altre de més fort no perden gens de moviment, però, quan entren en contacte amb un de més dèbil, perden tot el que transfereixen a l'altre cos.

Mentre que les dues primeres es relacionen amb la definició del concepte de la inèrcia, la tercera està relacionada amb el principi de conservació de la quantitat de moviment.

Una de les aportacions més importants en l'obra de Descartes, la trobem en la formulació de les seves tres lleis de la natura. Aquestes són bàsicament lleis que defineixen el moviment dels cossos i que seran una base de valor inestimable per al posterior desenvolupament de la dinàmica del sòlid rígid, que estudia el moviment dels cossos sota l'acció de forces. Altres autors de gran importància faran un esforç similar per sintetitzar les seves teories en unes poques normes simples i intel·ligibles. Universalment famoses han esdevingut les tres lleis de Newton, publicades per primer cop l'any 1687 i que, a diferència de les de Descartes, constitueixen un sistema encara vàlid.

Un dels enunciats de Descartes serveix per a formular per primer cop un dels teoremes bàsics de la dinàmica actual que es coneix com el principi de conservació de la quantitat de moviment.

"

...la força de cada cos per suportar l'acció d'un altre consisteix en el fet que cada partícula tendeix a mantenir-se en el seu estat actual, com diu la primera llei. Aquesta força no ha de ser mesurada únicament per la mida de l'objecte (...) sinó també per la seva velocitat i la naturalesa del seu moviment i del xoc.

"

- René Descartes - El món (1633)

Aquesta "força", tot i que no es tracta d'una força pròpiament dita, sinó d'una quantitat de moviment, és possiblement la primera descripció formal d'una propietat dels cossos que roman invariant en un sistema que evoluciona, i aquí radica la seva gran importància. Un dels raonaments que portà Descartes a definir aquest principi fou pensar que en la creació de l'univers, Déu havia donat a tots els seus elements una proporció finita de quantitat de moviment i que Déu mateix s'havia d'ocupar de preservar la quantitat de moviment global en cada evolució dels seus elements, per exemple en els xocs, perquè aquesta no s'extingís.

La quantitat de moviment es defineix actualment com el producte de la massa per la velocitat, de forma similar a com ho féu Descartes, però utilitzant magnituds més formals. El principi de conservació de la quantitat de moviment afirma que un sistema en què no actuen forces externes, la quantitat de moviment roman constant. En un exemple amb 2 cossos que interaccionen tenim:

La segona llei de Newton (1687) culmina aquesta investigació en afirmar que el sumatori de forces externes sobre un sistema és precisament la variació de la quantitat de moviment que experimenten els seus cossos:

La necessitat de trobar teoremes o lleis de conservació és una constant en la història de la ciència, ja que ajuda els científics a descriure i formular millor els fenòmens que s'observen en la natura. Altres principis formulats amb posterioritat a Descartes, seguint aquest mateix esperit són la llei de la conservació de l'energia, el teorema de conservació del moment cinètic o la llei de conservació de masses.

Paral·lelament amb moltes altres disciplines científiques, l'òptica experimentarà durant el segle xvii una revolució de magnituds considerables. Molts científics consideren que el naixement de l'òptica moderna es dóna amb Johannes Kepler ( 1571- 1630), que l'any 1603 postulà en una de les seves obres els fonaments de fenòmens com la reflexió o la intensitat de la llum. No obstant això, és arran de les investigacions de Willebrord Snellius ( 1580- 1626) que es formula per primer cop la popular llei de la refracció l'any 1621. És difícil saber si Descartes coneixia el treball de Snellius quan l'any 1637 dedicà un dels annexos de la seva popular obra Discurs del mètode a resoldre diversos problemes relacionats amb l'òptica, i particularment amb la refracció. Descartes basà aquest tractat en les experimentacions que havia fet quan visqué a París entre els anys 1626 i 1627, que el porten a enunciar la mateixa llei. Aquesta és coneguda majoritàriament amb el nom de llei de Snell o llei de la refracció, però a vegades també se cita amb el nom de llei de Descartes.

Una gran part del volum que Descartes dedicà a l'òptica se centra en l'estudi de diferents lents per establir la forma i les mides òptimes que aquestes han de tenir en el seu ús en telescopis o altres aparells. Descartes hi dedicà gran part de la seva atenció i esforç, però sembla abandonar el projecte en adonar-se de les dificultats mecàniques que la fabricació del vidre i de lents tenia en la seva època. Sembla resoldre, doncs, que les seves investigacions en aquest aspecte no aporten gran cosa i no creu que puguin arribar a tenir una utilitat real. Malgrat les seves importants investigacions pràctiques en aquest camp, Descartes sembla naufragar en l'aplicació pràctica dels seus coneixements, gairebé de forma simultània a l'important treball de Galileu ( 1564- 1642), que aconseguí grans millores en aquest camp.

Un tret curiós de la seva obra és que Descartes, com gran part dels seus contemporanis, sembla dubtar sobre la procedència de la llum i el seu comportament en la visió. Totes les obres anteriors a ell, especialment les d'influència grega, semblaven donar per fet que la llum prové dels ulls que, en rebotar amb els objectes ens en transmet la imatge. Aquests principis postulats per Empèdocles ( segle v aC) foren generalment acceptats en el món occidental durant segles, i el mateix Descartes no s'atreveix a contradir-los. Paral·lelament, altres fonts postulen el que avui en dia es reconeix universalment, que els ulls no generen la llum sinó que aquesta únicament rebota en els objectes, motiu pel qual els ulls en capten la forma i el color. Descartes no vol o no és capaç de resoldre aquesta diatriba i opina que aquest fet no té una importància primordial, ja que creu que la velocitat de la llum és infinita.

En tant que matemàtic, Descartes va destacar tant o més que en el seu vessant de físic, amb el clar avantatge que, a diferència de la física, la divisió entre les matemàtiques i la resta de disciplines era suficientment clara en temps de l'autor. Sens dubte, el seu perfil enterament racionalista, l'ajudà a arribar allà on altres no havien pogut, a reformular totes aquelles qüestions que es donaven per resoltes o a postular els seus enunciats amb tota la precisió requerida.

Sovint es diu que una de les aportacions més importants de Descartes en aquest vessant consisteix en la creació de la geometria analítica. Si bé això no és del tot cert, es pot dir amb tota seguretat que aquesta branca de les matemàtiques, consistent bàsicament a aplicar els conceptes algebraics a la geometria, es veurà reinventada a partir de l'aparició de la seva obra ( 1637).

El gran avenç de la disciplina que comporta el treball de Descartes consisteix en quelcom molt més simple, el fet que un punt en el pla pot ser completament determinat a partir de les seves distàncies (anomenades x i y) a dos eixos fixos i perpendiculars, amb el conveni correcte de signes. Aquest sistema, anomenat sistema de coordenades cartesianes, és de gran importància en les matemàtiques modernes. Així doncs, si acceptem aquests principis, veurem que generalment l'equació f(x,y)=0 té infinites solucions i que, per tant, els seus punts descriuen una trajectòria en el pla x,y. L'estudi d'aquestes corbes centrarà l'esforç de Descartes al llarg del tractat, especialment per a les equacions de segon grau, també anomenades còniques.

També cal destacar el seu treball en la teoria de les tangents a corbes, en la qual proposà una definició utilitzant per primer cop el concepte de límit. El seu treball serví de base al de molts d'altres com Barrow o Leibniz, que establirien els principis bàsics generalment acceptats en aquest camp.

El tercer dels llibres en què es divideix està enterament dedicat a l'estudi en profunditat de l' àlgebra en vigor en el seu temps. És molt apreciable el seu treball de sistematització i regulació dels mètodes i sistemes que s'utilitzaven en el seu temps. Li devem, per exemple, el fet d'anomenar amb lletres de l'inici de l'alfabet (a,b,c...) les quantitats conegudes i amb lletres del final (x,y,z) les incògnites. També fou un dels primers a percebre la importància d'aïllar els termes d'una equació i inventà una norma coneguda com a regla dels signes de Descartes, que permet establir el nombre de solucions positives i negatives d'una equació.

També utilitzà les matemàtiques per a establir una cosmovisió original, basada en l'assumpció de remolins de matèria, que es comportaven igual que remolins d'aigua i en la qual es trobaven els planetes i en una altra escala els satèl·lits. Segons Descartes, les variacions de densitat que es provocaven en aquests remolins propiciaven que el moviment fos en el·lipses en lloc de cercles, i que el Sol en fos el centre. Malgrat la seva arbitrarietat i poc fonament, demostrà que era possible establir un sistema que permetés explicar d'una manera única els moviments que tenien lloc tant a l' univers com a la Terra, un dels criteris fonamentals que propicià una nova era en l' astronomia.

La moral de Descartes té tres pilars: La metafísica, la raó, i la tradició estoica. Per a ell, la moral era una ciència, la més alta i més perfecta, i les seves arrels es troben en la metafísica, de la mateixa manera que per a la resta de les ciències. Així ens parla sobre l'existència de Déu, el lloc de l'individu en la natura, formula la teoria del dualisme ment-cos i defensa el lliure albir. Per altra banda, manifesta el seu racionalisme quan diu que la raó ens és suficient per a la cerca dels béns que hem de perseguir, i ens diu que la virtut consisteix en el "raonament correcte" que hauria de guiar les nostres accions.

La qualitat del raonament depèn dels coneixements, perquè una ment ben informada es trobarà en millors condicions per a prendre bones determinacions. Les condicions mentals també influenciaran el raonament, i és per això que Descartes va dir que una filosofia moral completa ha d'incloure l'estudi del funcionament de l'organisme humà. Ell va discutir sobre aquests temes amb la princesa Elisabeth de Bohèmia, i com a resultat va escriure el seu tractat Les passions de l'ànima, que conté un estudi dels processos i reaccions psicosomàtics en l'ésser humà, amb un èmfasi en les emocions i passions.

L'individu hauria de buscar el bé suprem, que Descartes, seguint Zenó, identifica amb la virtut, que produeix una felicitat sòlida o plaer. Per a Epicur, el bé suprem consistia en el plaer, i Descartes diu que això no està en contradicció amb els ensenyaments de Zenó, ja que la virtut produeix un plaer espiritual, que és millor que el plaer corporal. Pel que fa a Aristòtil, que considerava que la felicitat depenia dels béns de la fortuna, Descartes no nega pas que aquests béns contribueixin a la felicitat; això no obstant, assenyala que en bona part es troben fora del nostre control, mentre que som mestres de la nostra ment.

Els escrits sobre moral o ètica de Descartes varen arribar en l'última part de la seva vida. Això no obstant, abans, en el seu Discurs del mètode, va adoptar tres màximes que li permetessin d'actuar al mateix temps que posava totes les seves idees en dubte. Això es coneix com la seva moral provisional.

S'anomena cartesianisme l'escola de pensament seguidora de les seves idees. Aquesta escola es defineix com a racionalista, accepta la centralitat del jo com a entitat pensant i es revolta contra l'escolàstica, dominant en aquell moment. Alguns autors destacats del cartesianisme són:

La seva influència filosòfica, però, va més enllà dels deixebles directes, ja que va influir en tot el pensament racionalista posterior i, per oposició, també en l'empirisme.

Les seves obres principals són les següents:

Le Monde, ou Traité de la lumière (en francès), 1630-1633. No es va publicar fins al 1664. En català, es coneix com El món.

Le Discours de la méthode (en francès), 1637. En català, es coneix com a Discurs del mètode. Constituïa el prefaci de tres assaigs:

la Dioptrique. En català, es coneix com a Diòptrica.

les Météores. En català, es coneix com Els meteors.

Geometria (Descartes)la Géométrie. Dels tres, el més important. En català, es coneix com a Geometria.

Meditationes de prima philosophiae (en llatí), 1641. En català, es coneix com a Meditacions metafísiques.

Principia philosophiae (en llatí), 1644. La primera edició en francès és del 1647. En català, es coneix com Els principis de la filosofia.

Les Passions de l'âme (en francès), 1649. En català, es coneix com Les passions de l'ànima.

Discurs del mètode per a ben conduir la raó i encercar la veritat a les ciències. Barcelona: Editorial Barcino, 1929 (Col·lecció popular; 52). Traducció de Joaquim Xirau.

El Discurs del Mètode. Barcelona: Editorial Alhambra, 1990. Traducció d'Antoni Bosch-Veciana. Notes de Salvador Codina. Edició i material didàctic per Hilari Arnau Gras i José María Gutiérrez González.

Discurs del mètode. Barcelona: Edicions 62, 1996 (Textos filosòfics; 74). Traducció de Pere Lluís Font.

Regles per a la direcció de l'enginy. Barcelona: Edicions 62, 1998 (Textos filosòfics; 78). Traducció de Salvi Turró.

Tractat de les passions. Cartes sobre la moral. Barcelona: Edicions 62, 1998 (Textos filosòfics; 80). Traducció de Miquel Costa. Edició a cura de Pere Lluís Font.

Meditacions Metafísiques. Barcelona: Edicions de 1984, 1995 (Butxaca 1984; 14). Traducció i Edició de Robert Veciana i Tormo.

La Geometria. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Pòrtic, 1999. ISBN 9788472834538. Traducció i Edició de Josep Pla i Carrera i Pelegrí Viader Canals.

Stanford Encyclopedia of philosophy (2005) Descartes Physics. URL.

Encyclopaedia Britannica. René Descartes. URL.

School of mathematics, Trinity College of Dublin. A Short Account of the History of Mathematics. URL.

Alcoberro i Pericai, Ramón (2006). René Descartes. URL.

# data[].attributes.attachment_link.title
René Descartes - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
(fr) (la) 31 març 1596 11 febrer 1650 (53 anys) ( ) (-1666) i , , , i , , , , , , , i i () René Descartes (Renatus Cartesius en llatí) va ser un important filòsof racionalista francès del segle xvii, també conegut per les seves obres de matemàtiques i de diferents branques de la ciència.

# data[].attributes.body
La relació entre Descartes i Hipona, es pot establir en el marc de la filosofia, tot i tractar-se de dos personatges separats per més de 1000 anys.

Descartes va ser un filòsof modern, molt influït per la Renaixença científica. Mentre que Hipona va ser un dels pares de l'Església, i més antic.

Tot i que, comparteixen certes idees, sobretot en el coneixement i la veritat, però les seves perspectives són totalment diferents.

Sant Agustí, va començar a parlar de la inferioritat en la seva filosofia, posant èmfasi en l'autoconeixement com a comí per poder arribar a Déu (No vagis fora de tu Maties, retorna a tu mateix). Per ell, el coneixement de Déu es produeix a través de la contemplació interior. En la seva teoria de la veritat, diu que la veritat és el reflex de Déu en l'ànima humana.

Per altra banda, Descartes, es qüestiona tots els coneixements per arribar a una veritat indubtable (penso, per tant, existeixo). Ell no posa a Déu com a inici de la seva reflexió, sinó que comença la recerca de certesa i confiança en a la raó. Tot i no ser exactament igual, comparteix certa similitud amb la recerca de la veritat interior d'Agustí d'Hipona.

Una de les relacions fonamentals, és que posen al subjecte com a punt de partida del coneixement. Tots donen importància a l'autoconeixement.

En conclusió, tot i que els dos filòsofs són d'èpoques molt diferents, comparteixen una preocupació comuna pel coneixement cert, per Agustí té una relació amb la saviesa divina, i per Descartes en al raó humana.

# data[].attributes.body
Va viure en un període de grans canvis conegut com la Revolució Científica. Figures com Copèrnic, Kepler i Galileu estaven revolucionant la visió de l'univers, posant en crisi les teories aristotèliques i els ensenyaments de l’Església.

Alhora, Europa vivia grans conflictes religiosos i polítics, com la Guerra dels Trenta Anys (1618-1648). Aquest context va motivar a Descartes a qüestionar-se tot allò que havia après, també va ser influenciat per l’humanisme, que valorava el pensament crític, i va desenvolupar una filosofia que posava la raó com a camí cap al coneixement, allunyant-se de l’autoritat religiosa i les tradicions.

# data[].attributes.body
El context filosòfic de René Descartes es va caracteritzar per la transició de la filosofia medieval a la filosofia moderna. Descartes va formular el seu mètode de posa-ho tot en dubte fins a arribar a les veritats indubtables. Es va enfrontar a la divisió entre racionalisme (creia que la raó era la principal font de coneixement) i empirisme (creia que l'experiència era la principal font de coneixement).

També va introduir el dualisme entre ment i cos, conegut com a dualisme cartesià, va establir un criteri per identificar les idees veritables, fundant el pensament modern amb una recerca basada en la raó i la independència intel·lectual.

# data[].attributes.body
Descartes seguia les bases del racionalisme del SXVII, la tendència que posa èmfasis en la raó i l'intelecte, en comptes de les emocions i imaginació. Normalment és contrari al empirisme (segons el qual la font principal de coneixement és l'experiència).

La filosofia de Descartes es basa en l'acceptació de certes veritats escencials, que no es deriven de l'experiènica, i en recerca d'un sistema filosofic basat en aquestes veritats a priori, elavorades amb l'ajuda del raonament que Descartes anomenava "dubte metòdic".

# data[].attributes.attachment_link.title
Aprende TODO Descartes FÁCIL y SENCILLO 😎 (en 15 Minutos) | Filosofía Moderna

# data[].attributes.body
Va ser un filòsof d'immensa influència a l'Antiga Grècia.

Va ser deixeble de Cràtil i Sòcrates, i mestre d'Aristòtil.

El seu treball més important va ser La República en el qual explica la seva visió d'un estat "ideal". També va escriure Lleis i diversos diàlegs que tenen com a figura central el personatge de Sòcrates.

Pertanyia a una familia rica i influent d'Atenes. Això li va proporcionar molt de temps que va poder dedicar a pensar i elaborar les seves teories.

Al llarg de la seva vida, aquest filòsof va anar passant per diferents etapes que van anar canviant la seva teoria i manera de relexionar.

Aquestes etapes es poden veure molt diferenciades en la seva obra "La República" ja que és un conjunt de textos molt llarg quue va estar escrivint durant gairebé la meitat de la seva vida.

# data[].attributes.body
Plató va basar gran part de la seva obra en la reflexió sobre la política i la societat ideal.

Tot i això va desenvolupar moltes teories relacionades amb altres temes:

La Teoria de les Idees (mite de la caverna)

La Teoria Antropològica (dualisme antropològic i mite del carro alat)

La Teoria del Coneixement (graus d'èsser i formes del saber)

La Teoria Política i Social (model d'estat cíclic)

# data[].attributes.body
Plató creia que la realitat en la qual vivim està dividida en dos mons. El MÓN SENSIBLE i el MÓN INTEL·LIGIBLE.

En el primer, hi resideixen les coses. Són canviants, múltiples, diferents entre sí, corruptibles i materials, les podem percebre amb els sentits.

En el segon món, hi resideixen les idees. Aquestes són universals, úniques, idèntiques a sí mateixes, eternes i immaterials.

Segons el filòsof, existeix un element modelador anomenat DEMIÜRG que s'encarrega de donar forma a les coses a partir de les idees del ón sensible.

# data[].attributes.attachment_link.title
PLATÓN ☀️► TEORÍA DE LAS IDEAS y DUALISMOS [Te lo Explico FÁCIL!]

# data[].attributes.body
Aristòtil afirma que la única realitat és el món que tenim al davant. No hi ha dos mons com afirmava Plató (el món de les idees i el món de les coses), sinó un de sol, el món real, físic, dels éssers i la seva constant transformació.

Aristòtil va exposar el seu punt de vista sobre el problema amb l’argument del tercer home: si necessitem l’idea d’home per explicar la semblança entre els homes concrets del Món Sensible, també necessitem un tercer model d’home per explicar la semblança entre aquests homes concrets i la Idea d’home; l’únic que aconseguim fent això és una cadena infinita d’idees d’idees i això no ens explica res, al contrari, ens condueix cap a l’absurd.

Aristòtil també critica la teoria de les idees per la seva incapacitat d’explicar el canvi. Ho argumentava seguint la idea de Plató de que les idees eren immutables. Segons ell les coses eren una còpia de les idees, per tant aquestes també haurien de ser immutables, no canviants

# data[].attributes.body
Plató que existia una diferenciació entre el coneixement i la virtut. El savi no pot fer mal i qui fa el mal és per ignorància. Plató lliga aquesta teoria a la política, justificant el paper dels savis/filòsofs en el govern, els més virtuosos són els filòsofs i són els més indicats per dirigir l’Estat.

Aristòtil va criticar aquesta concepció argumentant que la voluntat i el desig no tenen perquè obeir la raó i és possible fer el mal sense ser un ignorant.

És important assenyalar que, tot i que les concepcions ètiques actuals estan bastant allunyades de l’intel·lectualisme moral, sovint es tendeix a pensar que fer el mal va unit a la ignorància dels individus ja que es cometrien menys crims si alguns delinqüents poguessin accedir a una bona educació.

# data[].attributes.body
Plató descriu una república on tots els aspectes de la vida dels individus estan controlats per l’Estat. L’educació té la finalitat de disciplinar als ciutadans seguint la idoneitat natural de la seva ànima.

La crítica més freqüent assenyala que la República implica un model d’Estat totalitari, on ningú és lliure ja que la manca de llibertat i la intromissió de l’Estat en tots els aspectes de la vida dels ciutadans són mesures pròpies dels règims totalitaris. Plató justificarà aquestes mesures dient que una polis justa és aquella que persegueix el bé de la comunitat

# data[].attributes.body
Va ser un filòsf grec, deixeble de Plató.

Va dominar gairebé totes les ciències en els seus diferents àmbits per això, amb ell la filosofia abasta tots els camps del saber. El seu pensament ha influït més que el de qualsevol altre autor en tota la història del pensament.

Als divuit anys se'n va anar a estudiar a Atenes a l'Acadèmia platònica.

Tot i ser deixeble de Plató, va fundar el seu propi sistema filosòfic allunyat de les idees que li havia ensenyat el seu mestre.