# data[].attributes.body
TEORIA DE LES IDEES

Criticava totalment la teoria de Plató sobre que el món sensible i el món intel·ligible estigués separat. Per a ell, la realitat no estava separada dels objectes, sinó que les essències de les coses estaven fortament vinculades als objectes.

Deia que per poder explicar l'existència de dues coses similars en el món sensible és necessària una tercera idea per poder explicar la relació entre la idea i les dues coses del món sensible. Com per exemple; la idea d'home i dos homes sensibles.

Mentre Plató defensava que era important explicar el canvi i la diversitat en el món sensible mitjançant l'ús de les idees. Aristòtil afirmava que les idees eren innecessàries per fer-ho. Ho contradeia afirmant que tan sols estudiant les causes materials, eficients, formals i finals dins del món natural era més que suficient.

TEORIA DEL CONEIXEMENT

Defensava que el vertader coneixement s'obté per l'observació dels objectes i per l'experiència. Ell es pensava que per mitjà de l'experiència sensible podem arribar al coneixement de les essències sense accedir al món separat de les idees tal com mencionava Plató.

Va desenvolupar el mètode inductiu basat a observar i analitzar casos específics per generalitzar. Per contra, Plató deia que el coneixement depèn només de la reminiscència o del record de les idees.

FELICITAT O EUDEMONIA

Per la seva banda, diu que la felicitat no només s'aconsegueix per la contemplació de les idees, sinó també per la pràctica de virtuts en la vida del dia a dia. Per a ell, la felicitat és una activitat més de l'ànima lligada amb la virtut i no sols una contemplació.

Critica absolutament el model de societat que presentava Plató a La República que establia que els reis governen pel coneixement tan extens que tenien de les idees i la veritat, mentre que els altres havien d'obeir. Aristòtil el critica pel caràcter jeràrquic que presentava Plató. Ell donava suport que la millor forma de govern és una que promou l'ètica i la virtut de tots, i declarava que el govern és el que s'havia d'adaptar a les situacions i necessitats de cada comunitat.

Per concloure, Aristòtil criticava les teories de Plató des d'un punt de vista més pragmàtic i empíric de cara a la realitat. Ell buscava donar explicacions sobre el món sense dividir el coneixement i l'experiència i sense mantenir una relació de dependència amb el món de les idees. Es basa principalment en l'estudi de la naturalesa i l'observació. En canvi, Plató sosté un punt de vista abstracte, més lligat amb el món de les idees, i la metafísica sobre el coneixement i la realitat.

# data[].attributes.body
René Descartes va viure entre el 1596 i el 1650, durant els últims anys del Renaixement i els inicis de l’Edat Moderna. Aquesta època va ser un període de canvis importants, ja que van sorgir científics com Copèrnic, Kepler i Galileu, que van promoure una comprensió de l’univers que contradeia les creences religioses de l’època. És a dir, la filosofia estava passant d’una visió teocèntrica (centrada en Déu) a una visió antropocèntrica (centrada en l’ésser humà).

# data[].attributes.body
Descartes és considerat el fundador del racionalisme, un corrent que creu que el coneixement veritable prové de la raó i no dels sentits ni de l'experiència. Això xocava amb les creences de l'empirisme (corrent defensat per filòsofs com Locke i Hume), els quals argumentaven que el coneixement prové de l'experiència.

Tesis

El dubte metòdic: aquesta teoria es basa a dubtar de tot, fins i tot de les mateixes percepcions i de l'existència del món extern. Aquest dubte busca arribar a un coneixement cert i indubtable.

Cogito ergo sum: Durant el procés de la creació del dubte metòdic, Descartes es troba amb el dubte de la seva pròpia existència, i en pensar arriba a la conclusió que, si pensa, això significa que existeix: «Cogito ergo sum».

Dualisme cartesià: Descartes va crear una divisió entre la res cogitans (“la cosa pensant”) i la res extensa (“la cosa extensa” o matèria). Segons Descartes, la ment i el cos són dues entitats diferents: la ment és conscient i està lligada a la raó, mentre que el cos és material.

L'existència de Déu: Descartes va defensar l'existència de Déu, argumentant que la idea d’un ésser perfecte, com pot ser Déu, no pot provenir de la imperfecció humana; per tant, aquesta idea ha de ser posada a la ment pel mateix Déu.

# data[].attributes.body
Sant Agustí d'Hipona va viure durant la decadència de l'Imperi Romà, una època en què hi havia una crisi tant política com social dins l’Imperi. Aquesta incertesa va influir en el pensament de Sant Agustí d'Hipona, ja que sentia la necessitat de trobar una font d'estabilitat en el caos de Roma.

# data[].attributes.body
Sant Agustí va ser influenciat pel neoplatonisme, un corrent que deriva de les idees de Plató i que va ser adaptada per afegir-hi conceptes de l'espiritualitat. A Sant Agustí d’Hipona li agradava veure la filosofia com un camí per arribar a l'enteniment de Déu.

La relació entre fe i raó: Sant Agustí d'Hipona creia que la fe era necessària per arribar al coneixement i que aquesta fe era impulsada per la recerca racional de Déu. “Creu per entendre.”

Coneixement interior i veritat: Sant Agustí d'Hipona creia que la veritat era dins de l'ésser humà; és a dir, que el coneixement veritable no es troba en el món extern, sinó en l'ànima i la introspecció.

# data[].attributes.headline
Relacions de Descartes amb Sant Agustí d'Hipona

# data[].attributes.subject
Relacions de Descartes amb Sant Agustí d'Hipona

# data[].attributes.body
Sant Agustí d’Hipona i Descartes recorren a la introspecció per trobar la veritat absoluta. Sant Agustí creia que el coneixement estava dins de l'ésser humà i que es pot trobar a través de l'ànima i la recerca de Déu, mentre que Descartes pensava que la veritat es troba en la raó o la res cogitans. Una altra de les similituds entre Sant Agustí d’Hipona i Descartes és la creença en l'existència de Déu.

Defensaven l'existència de Déu dient que la idea d’un ésser perfecte com Déu només pot existir en un ésser perfecte com Déu, ja que nosaltres, els humans, en ser imperfectes, no podem tenir la idea de Déu. Per tant, algú perfecte com Déu hauria d’haver posat la idea de Déu en nosaltres.