# data[].attributes.headline
Інтерференція

# data[].attributes.subject
Інтерференція

# data[].attributes.body
Інтерференція-явище накладання хвиль, унаслідок якого в певних точках простору спостерігається
Інтерференція світла — перерозподіл інтенсивності світла в результаті накладення декількох світлових хвиль. Це явище супроводжується чергуванням в просторі максимумів і мінімумів інтенсивності. Її розподіл називається інтерференційною картиною.Застосування інтерференції
Сфери застосування інтерференції: наука (наприклад, в оптиці для дослідження структури спектрів, для визначення кутових розмірів небесних тіл), техніка (для поліпшення оптичних приладів шляхом просвітлення їх об'єктивів, для контролю якості шліфовки поверхонь деталей та ін.)Застосування інтерференції світла
Значення інтерференційних вимірювань у фізиці і техніці важко переоцінити.
Застосування інтерференції світла обумовлює точні вимірювання довжини хвиль, малі механічні переміщення, діаметри зірок, вимірювання показника заломлення речовини; вивчення фізичних процесів: температурного поля об'єкту, неоднорідностей у повітряних потоках, напруження, що виникають в речовині при статичних і динамічних навантаженнях.

# data[].attributes.headline
Історія відкриття

# data[].attributes.subject
Історія відкриття

# data[].attributes.body
Вперше явище інтерференції було незалежно виявлено Робертом Бойлем (1627—1691) і Робертом Гуком (1635—1703). Вони спостерігали виникнення різнобарвного забарвлення тонких плівок подібних масляним або бензиновим плямам на поверхні води. У 1801 році Томас Юнг (1773-1829 рр.), Ввівши «Принцип суперпозиції», першим пояснив явище інтерференції світла, ввів термін «інтерференція» (1803) і пояснив «квітчасті» тонких плівок. Він також виконав перший демонстраційний експеримент зі спостереження інтерференції світла, отримавши інтерференцію від двох щілинних джерел світла (1802); пізніше цей дослід Юнга став класичним.
Інтерференція світла — дослід Юнга.Інтерференція світла обумовила створення методики "просвітлення оптики”. Світловий потік, який падає на лінзу або призму, частково проходить в середину, а частково відбивається назад. Сучасні точні оптичні прилади мають велику кількість лінз, тому навіть часткове відбиття світла на численних поверхнях значно зменшує інтенсивність світла, яке доходить до ока спостерігача або реєструю чого пристрою.
Крім зменшення яскравості остаточного зображення, відбивання світла від вхідного об'єктива приладу спостереження в військовій справі є причиною ще однієї неприємності. Відбите від об'єктива світло ("блік”) повертається до супротивника, демаскуючи розташування приладу спостереження.Інтерференція світла обумовила виникнення голографії – нового методу запису та відновлення хвильового фронту без допомоги фокусуючої оптики. Голограма – інтерференційна структура. Голографія зараз знаходить широке застосування в фізичних дослідженнях і в техніці.
Інтерференційна картина звукових хвиль, отримана експериментатором Фуллером на повітряній бульбашці, поміщеній в чорнило

# data[].attributes.headline
Історія Відкриття 

# data[].attributes.subject
Історія Відкриття 

# data[].attributes.body
На початку ХХ століття було зроблено цікаве спостереження, що фотографії, зняті старими фотоапаратами, набагато чіткіші, ніж фотографії, отримані з допомогою щойно випущених із заводу новеньких фотокамер. Що може змінитися у фотоапараті під час його вживання? Виявилося, що поверхня об`єктивів старих фотоапаратів має слабке забарвлення, видиме лише у відбитому світлі.

Шляхом багатьох зіставлень, спостережень та дослідів ученим вдалося довести, що утворення якоїсь тонкої плівки на поверхні скла сприяє покращенню якості фотографічного об`єктива. А приблизно через тридцять років після цього спостереження вдалося використовувати його в техніці.

Для того щоб змусити служити людству поверхню скла, що руйнується, необхідно було зрозуміти будову скла. У склі є кремнеземистий скелет, у порах якого включені області, що складаються з хімічних сполук – силікатів. При частковому розчиненні скла в кислотах з пор насамперед виділяються силікати і на поверхні скла залишається тонка плівка кремнеземистого скелета. Отже, щоб поліпшити якість об`єктивів, необхідно частково зруйнувати поверхню скляних лінз, щоб утворилися кремнеземисті плівки.

Для цього лінзи стали занурювати у слабкі розчини оцтової кислоти. Через деякий час на поверхні скла з`являлася слабке зелене забарвлення, видиме у відбитому світлі. При більш тривалому витримуванні лінз у кислоті забарвлення ставало синім, а потім фіолетовим. Було встановлено, що кремнеземна плівка, що володіє фіолетовим забарвленням, має таку товщину, яка найбільше покращує якість об`єктивів.Цей метод був названий просвітленням оптики. Він різко покращив якість оптичних приладів.

Зазвичай кожна поверхня скла відбиває від трьох до семи відсотків світла, що падає на неї. У такому складному оптичному приладі, як, наприклад, перископ підводного човна є до тридцяти оптичних перепон (скло, призми, лінзи). В результаті відбиття світла від ряду скляних елементів до ока спостерігача доходило лише до 12% того світла, яке увійшло до перископа. Це призводило до того, що у ньому можна було щось спостерігати лише в ясний сонячний день. Але після того як почали на поверхні скла отримувати штучну кремнеземисту плівку, тобто виконувати просвітлення оптики, вдалося збільшити кількість світла, що потрапляє в око спостерігача, до 65%. Іншими словами, перископом стало можливо користуватися не тільки в світлі денні години, але і вдосвіта і в сутінки. Він виявився «просвітленим», – почав поглинати дуже мало світла, майже повністю доводячи його до ока спостерігача.