# data[].attributes.body
קוראים לי שירה נוה, גדלתי בלוטן שבערבה, קיבוץ מדברי וקהילה שוקקת חיים ותרבות, שהעניקה לי את שיעורי הריקוד הראשונים בחיי במודרני, ריקודי-עם, סלסה קובנית ומסיבות טבע. בכיתה ג', ביצעתי לראשונה את ה"קונטרקשיין" של מרתה גרהם מול מראה גדולה. בערבי שישי רקדתי במעגלים לצלילי שירים ישראלים, יחפה על רחבת הלבנים, צעדים קצביים פשוטים שמלווים אותי עד היום. בסוף כיתה ט', במחנה קיץ במצפה רמון, גיליתי את הקונטקט אימפרוביזציה, משם המשכתי לעוד שיעור, לעוד ג'אם, ולעוד מחנה בטבע, בהם העמקתי את הידע שלי על תקשורת במגע בין גופים, והעברת משקל. בין השנים 2016-2018 העליתי מחזות סוריאליסטיים על בימת המועדון, בכתיבה ובימוי משותף עם נאור אלעני, שותף לשיגעון לבמה והומור שחור. בגיל 18 הגעתי לשנת השירות בתנועת תרבות, פגשתי אמנים צעירים עם תעוזה להתבטא ולנקוט בעמדה פוליטית. ב2021 התחלתי לרקוד בתוכנית 'שיח גוף', בסטודיו עם רצפת פרקט וחלון גדול שמשקיף על יער מאכל אקולוגי, הכרתי את דועא בסיס והצטרפתי ליצירת מחול עצמאית לראשונה בחיי. ביוני 2025 הגיעו 50 איש, או יותר, אל המרפסת שלי לרקוד קונטקט על רצפת פאזל יד שנייה, במקום לצפות לטילים מאיראן. אני מחפשת דרך אל השלום באמצעות יצירות ומפגשים חברתיים סביב עולם התנועה והבמה, וכך אמשיך בתקווה גם עוד שנים רבות.

# data[].attributes.body
רועי אסף, נולד ב-1982 וגדל במושב שדה משה שבחבל לכיש. בגיל 5 שבר את השן הקדמית כשניסה לעשות פירואט ובמקום סיים על הפרצוף, בגיל 6 קיבל נעלי סטפס והחל מידי ערב לתופף על משטח הבטון כשהשכנה במעלה הגבעה משקיפה עליו מחלון ביתה. בין השנים 1990-1996 הוא החל להופיע עם מופע הסולו הראשון שלו באירועים משפחתיים שהתקיימו בירושלים. ב 1997 כשהיה תלמיד כיתה י׳ בבית ספר שלאון בקרית גת, נכח במופע בוקר של אנסמבל בת שבע וחש עמוקות שהוא רוצה לרקוד עוד ועוד. בגיל 16 פגש את רגבה גלבוע, מובילת דרך, אוהבת תנועה, מאמינה באדם, בפולקסווגן האדומה שלה הם בילו יחד שעות רבות בדרך לעוד סדנא, לעוד מופע ולעוד מסיבה פרועה. שנתיים לאחר מכן התגייס לצה״ל (לא נקודה לגאווה אבל עובדה שאין להתכחש לה), ועם קסדה, אפוד, ואם 16 ביד רקד לאורך משמרות בשאנור ובהורדיון. ב 2004 הוא עטה לראשונה שמלה על גופו כשרקד ביצירה ״מסע חורף״ מאת עמנואל גת, זו גם היתה הפעם הראשונה ששמע יצירה של פרנץ שוברט. ב-2005 פגש את ענת אינדיצקי שאוהבת אותו עד עצם היום הזה ומלמדת אותו איך להתמודד עם פחדיו. ב-2010 החליט לשוב וליצור ריקוד ואחריו השתוקק לעוד אחד ועוד אחד ועוד אחד…עד עצם היום הזה

# data[].attributes.body
היאלי לזראה, נולדה בשנת 2001 במושב עידן שבערבה, בת בכורה להורים שבדיוק הקימו משק חקלאי. אמא שלה, מורה לתיאטרון, שאלה אותה בגיל חמש אם תרצה לנסות חוג בלט, והיא אמרה "כן" בלי לדעת שזו תהיה תחילתה של מערכת יחסים ארוכה עם הסטודיו. שם פגשה את אורנה, שמאז הפכה למשהו שבין מורה לאמא שנייה. בכיתה ג' התבקשה לבחור בין סוסים לבלט - למזלם של הסוסים היא נשארה לרקוד. לאורך שנות התיכון מול נוף המדבר רקדה, יצרה, הדריכה ילדים ונהנתה מאהבות גדולות ומחברים. בכיתה יב סיימה את מגמת המחול בסטודיו שהיה לה לבית. ביצירת הקומפוזיציה הראשונה שלה היא עד היום מאוד גאה. בשנת השירות פתחה חוג ריקוד בכפר לאנשים עם צרכים מיוחדים, ובצבא שירתה כמורה חיילת בפנימייה שם גם למדה להכיר עולמות אחרים משלה. אחרי השחרור חזרה לערבה, לימדה בסטודיו שבו גדלה, עבדה כגננת, ובין לבין מצאה בית קטן עם עמית שעד היום מחזיק איתה את החיים. אחרי טיול במזרח חזרה היישר ללימודי מחול באקדמיה, ומאז היא ממשיכה לרקוד, ליצור, לטעות, לגלות ולדייק את דרכה בעולם החינוך דרך המחול והתנועה.

# data[].attributes.body
עירית עמיחי גבינט נולדה ב-1984 בקיבוץ יזרעאל ובהמשך גדלה במושב קטן בעמק חפר. כילדה רביעית מתוך חמישה, עירית נמשכה לתחום הגופני-אמנותי, כמקום להרגיש בו מיוחדת. בכיתה ב' היתה מתקשטת בהתרגשות לקראת כל שיעור בלט ובכיתה ד' גילתה כמה כיף לעמוד על הידיים. בסוף כיתה ו', אחרי שזכתה עם קבוצתה באליפות הארץ בהתעמלות קרקע, היא נאלצה לבחור בין התעמלות למחול, כדי להבטיח שלא תהיה תמיד הכי נמוכה בקבוצה. מאז- המחול הוא עמוד השדרה שלה בעולם, והיא אכן גבהה. בצבא עירית גילתה שהיא יכולה גם לדבר מול קהל ולהיות אחראית על אנשים אחרים והסכימה להניח למחול במשך שנתיים וחודשיים. אחרי 3 שנים מושלגות בבי"ס להכשרת רקדנים בטורונטו, קנדה, חזרה לחמימות הישראלית, להגשים חלום ולהצטרף כרקדנית ללהקה מקצועית. להקת קולבן דאנס הפכה לה לבית, שם היא רקדה וניהלה חזרות במשך 7 שנים, בזמן שגם התנסתה ככוריאוגרפית והחלה את דרכה בהוראה.

בשנת 2016 שם המשפחה שלה נהיה ארוך בגלל איש טוב אחד ובשנת 2017 הם הפכו להורים של גלי. בשנת 2020, מבעד למסיכות הקורונה- הגיחה לעולם דני, בתם השנייה. שתיהן מלמדות אותם סבלנות, סדרי עדיפויות ודרכים שונות להשתטות.

עירית מצאה את מקומה, עם בית וגינה בקיבוץ יחיעם, בעבודה עליה חלמה- כמורה למחול עכשווי במגמת מחול וכמנהלת אמנותית של שתי להקות נוער ייצוגיות. היא מאחלת לעצמה זמן אינסופי לעבודה בגינה, להצליח להירשם סוף סוף לחוג אמנות ולהעז לחזור קצת להופיע.

# data[].attributes.body
יהלי צוף סלומן, נולדה ב-2001 וגדלה בפרדס חנה. בתור ילדה התביישה בשם המשפחה המשונה והעדיפה להתכחש לאיש האיטי המבצבץ ממעמקי הדנ"א שלה. כך הסתובבה בעולם בשם יהלי צוף.

את הפידבק הראשון היא קיבלה מחברים של אמא שלה במסיבות ופסטיבלים בחצר במושבה, שהיו מתפעלים איך הבת של גלו יודעת לזוז ככה כשאין לה אפילו טלוויזיה בבית. בגיל 12, בדרך לאודישן למגמת המחול שנפתחה בתיכון החקלאי היא זוכרת שהרגישה את הברכיים רועדות לה מרוב התרגשות. שנתיים מאוחר יותר, ביום שישי בצהריים יהלי נסעה עם המגמה לתל אביב, לראות את דקהדאנס של אנסמבל בתשבע. הגופים העל-אנושיים שרקדו על הבמה היפנטו אותה, היא הרגישה חיבור עמוק וכמיהה לזוז ככה גם. ב2017 היא נפצעה כשהתכופפה לסקוואט עם משקולות בידיים. האורטופד המומחה שהסתכל על צילום ה-CT של האגן שלה המליץ דחוף לנתח ולשכוח מהריקודים. היא לא ניתחה ולא שכחה. במשך חצי שנה ישבה באי נוחות בצד הסטודיו, מודה בינה לבין עצמה שבעצם, היא אף פעם לא הייתה הרקדנית הכי טובה. כך הגיעה לשיעור יוגה בסטודיו של לירון. כשעמדה בקדמת המזרן והתבוננה בכפות הרגליים שלה משתרשות בקרקע, זיהתה את כפותיו של האיש האיטי. תוך זמן קצר היא חלשה על כל השיעורים במערכת השעות, בימי שני ב5:40 דהרה על האופניים, חוצה את המושבה בדרך לשיעור בזריחה. בשעות תרגול ארוכות על המזרן היא גילתה דרכים חדשות לזוז בהן, כשהרפתה מההישגיות פגשה הקשבה, דרכה מצאה שהיא יכולה להשתחרר מהכאב. היא שמה לב שהגוף שלה מתחזק ומשתכלל, מגיע למחוזות חדשים וחוזר לרקוד, אבל לא מאותה נקודה שהפסיקה בה. יום אחד הסתכלה על לירון והבינה שזה מה שהיא רוצה לעשות כשתהיה גדולה. בסתיו 2023, על החוף בסיני, קיבלה סרטון מאמא שלה, שישבה במטבח עם אורלי חברתה. הן שתו ערק ואורלי הזמינה אותה לבוא ללמוד אצלה. לשיעור היא הגיעה עם מזרן יוגה, עליו עשתה דברים שמעולם לא עשתה לפני. היא הניחה את האגן, שפשפה והקפיצה את הסקרום והרגישה שהיא חוזרת הביתה.

# data[].attributes.body
אני כרמל הכהן, נולדתי בשנת 1999 בעיר מודיעין לאבא מורה לאוריגמי ואמא צורפת. אנשים מסביבי היו אומרים שאני איטית אבל אמא שלי הייתה אומרת שאני דייקנית. בגיל 12 קנו לי את מכונת התפירה הראשונה שלי, ומאז החלו לילות לבנים שבכל לילה פרויקט אחר. אני מחליטה לפתח קולקציית תיקי גב, מודדת את כל תיקי הגב בבית ומסרטטת את הדגם. מוציאה גזרה מנייר אפייה. לא מספיק מדוייק- שוב. ושוב ושוב. בבוקר התיק מוכן. בגיל 14 התקבלתי לתלמה ילין, בית ספר לאומנויות בעיר אחרת. מקלפת את עצמי מהמיטה בחמש וחצי בבוקר, אבא מסיע אותי לרכבת בשש ושנינו מנומנמים רואים יחד את הזריחה- ככה ארבע שנים. בכיתה י"א טסתי עם הכיתה לפולין לטיול בעקבות השואה. בסוף הטיול באוטובוס חזרה לשדה תעופה בכיתי כל כך על כל האנשים שמתו בשואה ולא זכו לחיות. משהו בי הבין משהו עמוק על החיים ועל אנשים ועל אהבה, משהו שעד היום אין לי ממש מילים לתאר אותו אבל שינה אותי לעומק. בגיל 18 הלכתי לשנת שירות בכפר רפאל, שם טיפלתי בשלוש נשים מקסימות עם צרכים מיוחדים, ומצאתי מקום שהפך להיות לי בית שני. זכורים לי במיוחד ימי שישי- מעירה את הבנות ממנוחת צהריים ואנחנו מתארגנות יחד לקבלת שבת. לבושות לבן אנחנו יוצאות בערב לסיבוב שקיעה, שם אנחנו פוגשות את כל אנשי הכפר חגיגיים ומחייכים, והכל ירוק ויפה ופורח. מי היה מאמין שהלב שלי יכול להתרחב ככה? בגיל 21 הגעתי בלי כוונה לג'אם קונטקט. כמה חברים הלכו והצטרפתי, למרות שלא ידעתי מה זה קונטקט וגם לא אהבתי לרקוד. זה הביך אותי נורא. שאלתי חבר אם אני יכולה לבוא ורק להסתכל אבל הוא ענה שאם אני באה אני חייבת לרקוד. באותו ערב גיליתי שאני יודעת שפה נוספת, שפת הגוף. התחלתי ללכת לג'אמים באופן קבוע, כעבור שנתיים החלטתי להתחיל ללמוד ריקוד באופן אינטנסיבי ועברתי לתל אביב ללמוד בקבוצה. שם גיליתי, גם בלי כוונה, שאני אוהבת ליצור. בשנה השנייה שלי בקבוצה הייתי מגיעה לפחות פעמיים בשבוע לחזרה על היצירה שלי, דואט עם חברה בשם יולי, שבו היינו חוקרות נפילות ותפיסות ובלי כוונה גם את הקשר שלנו. משהו ביצירה שדורש רגישות והקשבה כדי להגיע למהות, ביחד עם תנועה וגוף, פשוט הקסים אותי. רגע אחריי ההופעה הרגשתי בור כל כך גדול והבנתי שאין סיכוי שאני מוותרת על יצירה בחיים שלי. באותו זמן התלבטתי אם ללכת ללמוד ריקוד ויצירה או עבודה סוציאלית. החלטתי על עבודה סוציאלית. כעבור כמה חודשים כאלו הגעתי למחנה קונטקט, ופתאום הכל צף שוב. הייתה לי שיחה עם טלי זוילויץ' ושפכתי בפניה את הכאב שלי על זה שאני כבר לא רוקדת כל יום, ובניגוד לכל שאר האנשים שהמליצו לי ללכת לחוג ריקוד פעם בשבוע, היא הבינה. החלטתי לעזוב את התואר ולעבור ללמוד מחול ויצירה. אני עדיין מחפשת את דרכי לעבודה עם אנשים, אבל היום אני מבינה שזה חייב לבוא דרך הגוף והאומנות.

# data[].attributes.body
Legend has it that Shoshana was in ballet classes when she was five years old (along with violin, according to the Suzuki Method), but it didn’t work out because either:

(a) she was put out for talking too much, or

(b) she didn’t want to stay because she wasn’t allowed to chat.

She has no recollection of these events, but either version checks out in light of the fact that running her mouth became one of her main tools. Today she dances and dances with words. This is a non-linear story – it cannot be told in proper chronological order – though the signs have always been lighting the way.

She had a bad habit of choosing things for the wrong reasons: like playing the French horn in elementary school because she was obsessed with the French language and all things French or studying international relations for her first BA and MA because she loves travel.

In high school, she recited Maya Angelou's poems and danced as a flag girl with the marching band, so she could stay close to musicians if she weren’t going to be one (the story of how her French horn was lost is a mystery). It was here, dancing with the marching band, that she discovered her groove. But it would take many years for her to know what this means.

In 2010, she discovered one day that she loves teaching entirely by accident, so she started teaching English as a foreign language, and has been a teacher in some capacity – from EFL to academic writing, spoken word to creative writing workshops– ever since.

At a covertly "woo-woo" workshop in Silver Springs in 2011, she realized she must dance.  She’d feared it was too late, but time would unravel a long journey in which she would one day form her mouth to call herself a dancer. She had an insatiable thirst and tried everything from hip hop to modern, Broadway to Bollywood, salsa to belly dancing. Belly dancing made her feel “my body was made for this.” By 2016, she’d fallen deeply in love with belly dancing, Romani and Turkish rhythms. She played the zills (sagatim), danced with silk scarves, created her first dance piece “Never Catch Me,” and recited poetry on a dance stage. Someone told her, "You were born to dance."

By 2012, she finally figured out that she could mix the things that she loves and founded Poets of Babel, a multilingual poetry club for those who love the musicality of the spoken word and for weirdos like her who love poetry even if they don’t understand it. Apparently, there are plenty like her, as it celebrates 14 years.

Later, she joined the early days of Poetry Slam Israel and was the only English speaker on a Hebrew stage. Often, she never knew whether they didn’t like her poetry, or didn’t understand it. But her “4 Questions I’m Tired of Answering” poem earned some notoriety and was the only English/multilingual poem published in the Poetry Slam anthology. Since she wanted to be "a serious poet," she got a second master's in Creative Writing with a specialization in Poetry from Bar Ilan University. Then she was able to form her mouth to call herself a poet. She inadvertently fell in love another genre on the way – the lyric essay, a type of poetic non-linear prose – and can’t stop talking about it to anyone who’d listen. She has since published more lyric essays than poems but still identifies as a poet.

Dreaming of mixing spoken word and eastern dance, she was instructed to find Orly Portal. She saw Swariya, a fusion of Gnawa and the godfather of spoken word Gil Scott-Heron and wanted to jump on the stage. Her soul was on fire. She saw home. For a few years, it was too far for her to reach, but in 2019, when Orly opened her Swariya repertoire course, she came home in her pelvis and in Gnawa rhythms. “It’s your rhythm,” Orly had told her. With sagatim and krakebs, she’d become the musician again, a percussionist, and played rhythms with her body.  She’d found her place at the seam of things: singing, dancing, playing music all at once.

She left for two years to become a homeroom teacher at an anthroposophy school. It was equal parts beautiful and harrowing. But when she came back to dancing, she swore she’d never leave her body behind again. This is a promise she kept. Since then, she has chosen things for the right reasons: Feldenkrais in 2022, contact improvisation in 2024, the Orly Portal Method teaching certification in 2024, HaKvutza dance school in 2025, and now the Jerusalem Academy of Music and Dance in the Movement Focus.

Since 2023 and 2024, respectively, she has been teaching creative writing workshops and the Orly Portal Method. In 2026, her piece “Kaddish for Daddy” debuted and was the collection of all of her parts: poetry, dance, singing, and creating a space to invite you in. Her hybrid lyric memoir Not on the Map is forthcoming. Discover more of her multidisciplinary behavior, including collages and voiceover work, at shoshanasarah.com

# data[].attributes.body
Born in 2003 in Buenos Aires, Argentina.

According to her grandmother, she was supposed to dance. Her grandmother insisted until her parents finally enrolled her in ballet classes. At four years old, she cried through every ballet class until someone suggested trying jazz instead.

The crying stopped. Jazz became home.

For the next fourteen years, every afternoon ended in the same small dance studio in the neighborhood of Núñez.

When she was ten, she asked the director if she could also introduce ballet classes. A new teacher joined the studio, and her and all her friends from class simply called her "Dance." To this day, Veronica still doesn't know her real name.

As the years went by, more styles filled her afternoons: ballet, pointe, hip hop, modern, and contemporary. Every teacher added something different, while the studio remained the same.

Then came 2020.

During the COVID lockdown, her living room became a dance studio. Every morning, the couch was pushed against the wall, the coffee table disappeared, and the floor became just big enough for turns, jumps, and combinations.

After seven months of dancing in the same room, she entered an online talent competition using videos she had recorded there. She chose the song Ya No Sé Qué Hacer Conmigo (I Don't Know What to Do with Myself) because, after months of quarantine, she really didn't know what to do with herself anymore.

She won first prize.

The prize was a plane ticket to Israel.

Most people would probably have planned a vacation. She turned the ticket into an audition. Her contemporary dance teacher introduced her to the Kibbutz Contemporary Dance Company's pre-professional program, encouraged her to apply, and helped her prepare her audition video. A few weeks later, she packed her suitcase.

For five months, her days followed the same rhythm: morning class, rehearsals, lunch, more rehearsals. She created her first dance piece and, for the first time, every correction she received was in English. At first, she translated every correction in her head before she could move.

When she returned to Argentina, she enrolled at the National University of the Arts. She kept taking classes, teaching, and working, but found herself thinking often about the studios she had left behind.

For the next two years, she worked for the same organization that had first brought her to Israel, helping other young people begin their own journeys while planning her own.

In September 2024, she packed another suitcase and moved to Jerusalem. She started studying at the Jerusalem Academy of Music and Dance. It was also there that she met her husband.

Today, her days are divided between classes, rehearsals, learning and creating. She studies in Hebrew, speaks English at home, and still thinks in Spanish.

The studios have changed. The countries have changed. The languages have changed too.

She keeps dancing.

# data[].attributes.headline
הילה זהבית שפיצר נולדה

# data[].attributes.body
הילה זהבית שפיצר נולדה ב1999, גדלה בבית אמה בישוב בגוש עציון, מוקפת בדמויות נשיות מלאות חיות עם אהבה למוזיקה, ריקוד, שירה ואילתור. פס קול ביתה היה הרדיו, על קיר המטבח פוסטר של גדולי להקות הרוק ובכל פסח ניקתה לצלילי להקת הרוק "Linkin Park" וכך למדה לקפוץ ולצעוק בזיוף יחד עם אמה ואחיותיה בעודה מצחצחת מגרות המטבח. בילדותה הילה בילתה את זמנה בצפייה ממושכת בערוץ MTV, מחקה את ריקודיהם של זמרי הפופ וממציאה יחד עם אחיותה ובנות דודותה עולמות שלמים בהשראתם.

בגיל 15, נחשפה לראשונה למועדון הריקודים הירושלמי- "הבוגי", מאותו הרגע הייתה מהופנטת מחווית הריקוד החופשי במרחב שמזמין את כולם- כל גיל, דתי וחילוני, קבוצות חברים, משפחות ואפילו אנשים המגיעים לבד ומחבר אותם לחוויה משותפת. שנה לאחר מכן אובחנה עם מחלת כליות כרונית, ונודע לה על כך שבעתיד תצטרך לעבור השתלת כליה. דבר שהחל את מסע חייה של חקירת יחסי הגוף נפש, הסקרנות והצורך להבין את השפעתם אחד על השניה ולמידה שבריאותם אחד הם.

האמנם היו שנים שהשתתפה בחוגי ריקוד אבל אף פעם לא הצליחה להתמיד, שום דבר לא תפס כמו המרחבים הפתוחים שחוותה, שבהם ריקוד אינו דבר שעושים נכון. אם היו שואלים אותה אם היא רקדנית, הייתה עונה תמיד "אני רקדנית בלב". בגיל 18 השתתפה בשיעור תנועה במסגרת מכינה קדם צבאית באוריינטציה אומנותית ומצאה את מה שלא ידעה שחסר לה - שיעור ריקוד, עם הנחייה אך אינו שיעור של טכניקה במובן הקלאסי, אלא מקום לחקירה, ביטויי והתפתחות אישית. מאז, כמו מצפן לא מודע, מצאה את עצמה בתוכניות ומרחבים שונים של אימפרוביזציה, אלתור בקול ולמידה תנועה טיפולית, ואף לימים חוזרת לאותה המכינה ללמד סדרת סדנאות תנועה בעצמה.

בספטמבר 2023, תורם אלטרואיסט, איש משפחה בחר להעניק להילה את מתנת החיים ותרם לה כליה. חייה השתנו, וחשה שעליה להמשיך כל יום לבחור בחיים, לבחור בתשוקה. שנה לתוך השיקום החליטה ללמוד ריקוד בפעם הראשונה באופן מסודר בסטודיו הקבוצה שבתל-אביב, שם התאהבה מחדש בלימוד טכניקה וגילתה ששכלול החומר בסטודיו משכלל חלקים אחרים מחוצה לו. כך הגיע לתוכנית "נענע"- בית ספר למחול עכשווי ותנועה סומטית מתוך קריאה למצוא מקום המשלב בין לימוד טכניקה וחומר לבין החוויה האנושית, הנפשית.

לאחר שנים של תוכניות שנתיות ואמונה שלימוד מחול שייך אך ורק לרקדנים מגיל 5, העזה לשייך את עצמה לדרך המחול והתנועה. כיום הילה סטודנטית למחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ברצון להעמיק ולשכלל את הידע שלה בתקווה להנגיש את מתנת הריקוד והיכרות עצמית דרך הגוף לכל אדם באשר הוא.