# data[].attributes.headline
L'ús de Sistemes Operatius, Windows i Ubuntu

# data[].attributes.subject
L'ús de Sistemes Operatius, Windows i Ubuntu

# data[].attributes.body
Eina per crear màquines virtuals, és pot fer servir al navegador.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aprende cómo desmontar un ordenador

Tener un ordenador en casa es algo de lo más común y como cualquier otro dispositivo eléctrico o electrónico, están sujetos a fallas. Cuando esto sucede, debemos estar seguros de cómo proceder, así que vamos a explicarte ahora una guía de pasos en la que te explicamos, cómo desmontar un ordenador.

Si tienes algún fallo con tu ordenador, o solo deseas poder limpiarlo por dentro, es absolutamente necesario saber dónde pones tus manos, de lo contrario, corres el riesgo de empeorar la situación. Lo primero de todo consiste en desmontar la caja del ordenador, algo que debe hacerse de manera delicada y detallada para evitar dañar las partes internas, de modo que veamos cómo se hace paso a paso.

Pasos para desmontar un ordenador

1. Para desmontar un ordenador, lo primero que debes hacer es asegurarte de haber desenchufado todos los cables de alimentación y conexión de la caja.

2. Apaga el ordenador, desenchufa el cable de alimentación y desconecta todos los elementos periféricos conectados al ordenador, como el teclado, mouse, monitor, audífonos y cualquier unidad externa.

3. En la parte posterior de la caja encontrarás algunos tornillos que bloquean todo. En general, simplemente desenrosca los que están en el lado izquierdo y deslice la pared lateral para que pueda ver los periféricos.

4. En la parte superior derecha, encontrarás la fuente de alimentación, que está conectada a la placa base, el disco duro y los reproductores de CD y DVD. Desconecta todos los cables de los periféricos.

5. En general, el proceso de desensamblaje consiste en desconectar todos los cables que conectan un componente a otros componentes.

6. Los componentes se pueden unir a la caja con clips especiales, tornillos o insertando un soporte. En cualquier caso, no se necesita más que una pequeña fuerza para retirar la pieza. Si no se mueve, compruebe si hay otros componentes adjuntos que mantienen el componente inmóvil.

7. El siguiente paso consistirá en quitar el disco duro. En la parte posterior superior de la fuente de alimentación, hay 4 tornillos, destornilla y tira de la fuente de alimentación con cuidado. ¿Puedes ahora distinguir más claramente, la placa base? Por lo general, conectado a la placa base, está el procesador, protegido por un ventilador, la tarjeta de video en la ranura y el ram; para desmontarlo, simplemente presiona los botones blancos en su extremo.

8. En el lado izquierdo de la caja, en cajas especiales, encontrarás el disco duro, fijado por algunos tornillos. Para extraerlo, también se debe quitar la pared lateral derecha de la caja; a continuación, desenrosca los tornillos que fijan el disco duro al cajón y ya podrás quitarlo.

9. Como alternativa al método anterior, para desmontar el PC, primero desatornilla los 4 tornillos de la parte posterior. En la mayoría de los ordenadores, hay tornillos grandes que se pueden desatornillar con la mano o con un destornillador en la parte posterior derecha de la computadora. El lado izquierdo tiene pequeños tornillos. Una vez que se retiran los tornillos, los paneles laterales se pueden quitar. Comienza con el panel lateral izquierdo, deslizándolo hacia la parte posterior del ordenador. Retira el panel derecho, siempre deslizándolo desde la parte posterior del ordenador. Puede que así te resulte más fácil acceder a todas las partes si quita ambas cubiertas laterales; pero ten en cuenta que veces hay tornillos en las cubiertas para facilitar el acceso.

10. Si una vez abierto, lo que deseas es limpiar del polvo el ordenador, debes ir con cuidado y proceder con un pequeño aspirador a baja potencia.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cómo desmontar un ordenador paso a paso de forma sencilla

# data[].attributes.attachment_link.description
Tener un ordenador en casa es algo de lo más común y como cualquier otro dispositivo eléctrico o electrónico, están sujetos a fallas. Cuando esto sucede, debemos estar seguros de cómo proceder, así que vamos a explicarte ahora una guía de pasos en la que te explicamos, cómo desmontar un ordenador.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
De la Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

Xarxa d'una biblioteca

Una xarxa informàtica és un grup interconnectat d' ordinadors.[1] La finalitat principal per a la creació d'una xarxa és compartir els recursos i la informació en la distància, assegurar la comfiabilitat i la disponibilitat de la informació, augmentar la velocitat de transmissió de les dades i reduir el cost general d'aquestes accions.

Les xarxes es classifiquen segons el nivell en què es du a terme la comunicació. Així, per exemple, hi ha xarxes a nivell físic ( LAN, Ethernet..), xarxes informàtiques virtuals que corren sobre Internet, etc. Hi ha dues grans maneres de classificar els nivells, el model OSI i el model TCP/IP. El model OSI estructura cada xarxa en 7 capes amb funcions concretes però relacionades entre elles;[2] el model TCP/IP es redueix a 4 capes.[3] Altres classificacions, vistes a continuació, són: per escala, per relació funcional o per topologia.[4]

Es diu que una màquina o unitat és en línia (anglès on-line), quan pot connectar-hi de manera automàtica i sense intervenció humana.[5]

Les xarxes d'ordinadors es poden considerar una branca de la informàtica, l' enginyeria informàtica i les telecomunicacions, ja que es basa en l'aplicació teòrica i pràctica de les disciplines relacionades. Les xarxes informàtiques es van veure influenciades per una àmplia gamma de desenvolupaments tecnològics i fites històriques.

A finals de la dècada de 1950, es va construir una xarxa d'ordinadors per al sistema radar de l'entorn terrestre semiautomàtic (SAGE) de l'exèrcit dels Estats Units utilitzant el mòdem Bell 101. Va ser el primer mòdem comercial per a ordinadors, llançat per AT&T Corporation el 1958. El mòdem va permetre que dades digitals es transmetessin a través de línies telefòniques regulars sense condicionar a una velocitat de 110 bits per segon (bit/s).

El 1959, Christopher Strachey va presentar una sol·licitud de patent per a time-sharing i John McCarthy va iniciar el primer projecte per implementar el temps compartit de programes d'usuari al MIT. Stratchey va transmetre el concepte a J. C. R. Licklider a la Conferència de Processament de la Informació de la UNESCO a París aquell any. McCarthy va ser fonamental en la creació de tres dels primers sistemes de temps compartit (el Sistema de temps compartit compatible el 1961, el Sistema de temps compartit BBN el 1962 i el Sistema de temps compartit de Dartmouth el 1963).

El 1959, Anatoly Kitov va proposar al Comitè Central del Partit Comunista de la Unió Soviètica un pla detallat per a la reorganització del control de les forces armades soviètiques i de l'economia soviètica sobre la base d'una xarxa dels centres d'informàtica. La proposta de Kitov va ser rebutjada, com més tard va ser el projecte de la xarxa de gestió econòmica OGAS de 1962.

El 1960, el sistema de reserves aèries comercials d'entorn d'investigació empresarial semiautomàtica (SABRE) es va posar en línia amb dos mainframes.

L'any 1963, J. C. R. Licklider va enviar un memoràndum als col·legues de l'oficina discutint el concepte de "xarxa d'ordinadors intergalàctics", una xarxa d'ordinadors destinada a permetre comunicacions generals entre usuaris d'ordinadors.

Durant la dècada de 1960, Paul Baran i Donald Davies van desenvolupar de manera independent el concepte de commutació de paquets per transferir informació entre ordinadors a través d'una xarxa. Davies va ser pioner en la implementació del concepte. La xarxa NPL, una xarxa d'àrea local al National Physical Laboratory (Regne Unit) va utilitzar una velocitat de línia de 768 kbit/s i més tard T1 d'alta velocitat enllaços (1.544 Mbit/s de velocitat de línia).

El 1965, Western Electric va introduir el primer interruptor de telèfon àmpliament utilitzat que va implementar el control de l'ordinador en el teixit de commutació.

El 1969, els primers quatre nodes de l'ARPANET es van connectar mitjançant circuits de 50 kbit/s entre la Universitat de Califòrnia a Los Angeles, l'Institut de Recerca de Stanford, la Universitat de Califòrnia a Santa Bàrbara i la Universitat de Utah. A principis de la dècada de 1970, Leonard Kleinrock va dur a terme un treball matemàtic per modelar el rendiment de les xarxes de commutació de paquets, que va fonamentar el desenvolupament de l'ARPANET. El seu treball teòric sobre l'encaminament jeràrquic a finals de la dècada de 1970 amb l'estudiant Farouk Kamoun segueix sent fonamental per al funcionament d'Internet avui dia.

El 1972, els serveis comercials es van desplegar per primera vegada a les xarxes públiques de dades a Europa, que va començar a utilitzar X.25 a finals de la dècada de 1970 i es va estendre per tot el món. La infraestructura subjacent es va utilitzar per expandir les xarxes TCP/IP a la dècada de 1980.

L'any 1973, la xarxa francesa CYCLADES, dirigida per Louis Pouzin va ser la primera a fer que els amfitrions fossin responsables del lliurament fiable de les dades, en lloc de ser un servei centralitzat de la pròpia xarxa.

El 1973, Peter Kirstein va posar en pràctica la Internetworking a l'University College London (UCL), connectant l'ARPANET a xarxes acadèmiques britàniques, la primera xarxa internacional d'ordinadors heterogènia.

El 1973, Robert Metcalfe va escriure una nota formal a Xerox PARC descrivint Ethernet, un sistema de xarxa que es basava en la xarxa Aloha, desenvolupada als anys 60 per Norman Abramson i col·legues de la Universitat de Hawaii. El juliol de 1976, Robert Metcalfe i David Boggs van publicar el seu article "Ethernet: Distributed Packet Switching for Local Computer Networks" i va col·laborar en diverses patents rebudes el 1977 i el 1978.

El 1974, Vint Cerf, Yogen Dalal i Carl Sunshine van publicar l'especificació del Transmission Control Protocol (TCP), Plantilla:IETF RFC, encunyant el terme Internet com a abreviatura de Internetworking.

El 1976, John Murphy de Datapoint Corporation va crear ARCNET, una xarxa de pas de fitxes que es va utilitzar per primera vegada per compartir dispositius d'emmagatzematge.

El 1977, GTE va desplegar la primera xarxa de fibra de llarga distància a Long Beach, Califòrnia.

El 1977, Xerox Network Systems (XNS) va ser desenvolupat per Robert Metcalfe i Yogen Dalal a Xerox.

El 1979, Robert Metcalfe va intentar convertir Ethernet en un estàndard obert.

El 1980, Ethernet es va actualitzar del protocol original de 2,94 Mbit/s al protocol de 10 Mbit/s, que va ser desenvolupat per Ron Crane, Bob Garner, Roy Ogus, i Yogen Dalal.

El 1995, la capacitat de velocitat de transmissió per Ethernet va augmentar de 10 Mbit/s a 100 Mbit/s. El 1998, Ethernet admetia velocitats de transmissió d'1 Gbit/s. Posteriorment, es van afegir velocitats més altes de fins a 400 Gbit/s (en 2018). L'escalat d'Ethernet ha estat un factor que ha contribuït al seu ús continuat.

Les xarxes es poden caracteritzar per diverses propietats: escala, organització, propòsit, capacitat, mètode d'autorització, tipus d'accés i d'altres.

Per escala

Nanoxarxa: una xarxa de comunicació a nanoescala consta de components també a nanoescala incloent els portadors de senyal que apliquen principis físics diferents dels de la comunicació a macroescala. S'estén a la comunicació entre sensors i actuadors de mida microscòpica com els que es troben en sistemes biològics i que s'acostumen a trobar en entorns massa extrems pels mètodes de comunicació habitual.

Xarxa d'àrea personal (PAN): és una xarxa d'ordinadors usada per a la comunicació entre ordinadors i dispositius tecnològics a prop d'una persona. Per exemple ordinadors personals, impressores, fax, escàners, telèfons, PDAs, consoles de videojocs i fins i tot dispositius digitals d'ajuda personal. Una PAN pot incloure dispositius amb i sense fils. El seu abast típic pot arribar fins als 10 metres. Les xarxes PAN alàmbriques acostumen a ser USB o FireWire, i les sense fils Bluetooth o raigs infrarojos.

Xarxa d'àrea local (LAN): és una xarxa que es limita a una àrea espacial relativament petita i limitada, com una habitació, un edifici, una nau o un avió. Normalment les LAN alàmbriques utilitzen la tecnologia Ethernet. També hi ha nous estàndards com ITU-T o G.hn que permeten crear una LAN utilitzant cablejat preexistent com línies telefòniques, cables coaxials i cables elèctrics. Característiques típiques de les LANs son una frequència de transmissió de dades relativament alta, un abast geogràfic limitat i poca fiabilitat en la connectivitat de les línies físiques que utilitza. Els protocols Ethernet (o altres tecnologies IEEE 802.3) operen a frequències de transferència de fins a 100 Gbit/s, segons estandards d'IEEE de 2010. S'estan desenvolupant tecnologies per Ethernet per arribar a 400 Gbit/s. Una xarxa LAN es pot connectar a una xarxa WAN mitjançant un encaminador.

Xarxa d'àrea metropolitana (MAN): és una xarxa d'alta velocitat (banda ampla) que dona cobertura en una àrea geogràfica extensa.

Xarxa d'àrea àmplia (WAN): és una xarxa que s'estén sobre una àrea geogràfica extens

Xarxa d'àrea virtual (VPN): és un grup de computadores amb un conjunt comú de recursos a compartir i de requeriments, que es comuniquen com si estiguessin adjunts a una divisió lògica de xarxes de computadores en la qual tots els nodes poden arribar als altres pel medi de difusió(domini del medi de difusió) en la capa d'enllaç de dades.

Cable Coaxial, es fa servir per transportar senyals elèctrics d'alta freqüència. consta de dos conductors, un per transportar la informació i l'altre com a referència del terra i de retorn dels corrents.

Cable parell trenat, és una forma de connexió en què els cables estan trenats per tal de reduir les interferències i augmentar la potència.

Fibra òptica, es fa servir habitualment per transportar dades, és un cable molt fi pel qual s'envien pulsacions de llum.

La comunicació per mitjà d'una xarxa es duu a terme en dues categories diferents: la capa física i la capa lògica.

La capa física inclou tots els elements dels que fa ús un equip per a comunicar-se amb altres equips dins de la xarxa, com per exemple, les targetes de xarxa, els cables, les antenes, etc.

La comunicació a través de la capa física es regeix per normes molt rudimentàries, que per si mateixes resulten d'escassa utilitat. Tanmateix, fent ús d'aquestes normes, és possible construir els denominats protocols, que són normes de comunicació més complexes (conegudes com d'alt nivell), capaces de proporcionar serveis que resulten útils.

Els protocols són un concepte molt similar al dels idiomes de les persones. Si dues persones parlen el mateix idioma, és possible comunicar-se i transmetre's idees.

La raó més important de l'existència de la diferenciació entre la capa física i la lògica és senzilla: quan existeix una divisió entre ambdues, és possible utilitzar un nombre quasi infinit de protocols diferents, la qual cosa facilita l'actualització i migració entre diferents tecnologies.

simplex unidireccionals, un ETD transmet i un altre rep.

half-duplex bidireccionals, només transmet una cada vegada. També s'anomenen semi-duplex.

full-duplex, ambdues poden transmetre i rebre a la vegada una mateixa informació

Xarxa Token Ring.

Internetwork

Dos o més segments de xarxa connectats amb dispositius que operen al nivell 3 (la capa de xarxa) del model OSI, com ara un encaminador. Qualsevol connexió entre xarxes públiques, privades, comercials, industrials o governamentals també es considerara una internetwork..

1. "↑ Xarxa informàtica". Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

2. Shaw, Keith. "↑ The OSI model explained and how to easily remember its 7 layers" (en anglès). Network World, 04-11-2021. [Consulta: 9 desembre 2021].

3. "TCP/IP Four Layer Architecture Model". A: ↑ Network Communication Architecture and Protocols (en anglès). Javvin Technologies, 2005, p. 5. ISBN 0974094528.

4. "↑ en línia". GEC. [Consulta: 21 febrer 2021].

5. ↑ Military Communications: From Ancient Times to the 21st Century. ABC-Clio, 2008, p. 399. ISBN 978-1-85109-737-1.

6. Haigh, Thomas; Ceruzzi, Paul E. ↑ A New History of Modern Computing. MIT Press, 14 setembre 2021, p. 87-89. ISBN 978-0262542906.

7. Ulmann, Bernd. ↑ AN/FSQ-7: the computer that shaped the Cold War. De Gruyter, 19 agost 2014. ISBN 978-3-486-85670-5.

8. ↑ Corbató, F. J. [et al.].. The Compatible Time-Sharing System A Programmer's Guide]. MIT Press, 1963. ISBN 978-0-262-03008-3 [Consulta: 26 maig 2020]. "Shortly after the first paper on time-shared computers by C. Strachey at the June 1959 UNESCO Information Processing conference, H. M. Teager and J. McCarthy at MIT delivered an unpublished paper "Time-shared Program Testing" at the August 1959 ACM Meeting."

9. Gillies, James M.; Gillies, James; Gillies, James and Cailliau Robert; Cailliau, R. ↑ How the Web was Born: The Story of the World Wide Web (en anglès). Oxford University Press, 2000, p. 13. ISBN 978-0-19-286207-5.

10. Kitova, O. "↑ Kitov Anatoliy Ivanovich. Russian Virtual Computer Museum". Arxivat de l'original el 2023-02-04. [Consulta: 11 octubre 2021].

11. Peters, Benjamin. ↑ How Not to Network a Nation: The Uneasy History of the Soviet Internet. MIT Press, 25 març 2016. ISBN 978-0262034180.

12. Isaacson, Walter. ↑ The Innovators: How a Group of Hackers, Geniuses, and Geeks Created the Digital Revolution. Simon and Schuster, 2014, p. 237-246. ISBN 9781476708690 [Consulta: 4 juny 2021].

13. ↑ Roberts, Lawrence G. "19,0 The evolution of packet switching". Proceedings of the IEEE, 66, 11, 11-1978, pàg. 1307-13. Arxivat de l'original el 2023-02-04. DOI: 10.1109/PROC.1978.11141 [Consulta: 12 febrer 2022]. "Both Paul Baran and Donald Davies in their original papers anticipated the use of T1 trunks"19,1

14. Cambell-Kelly, Martin "↑ Data Communications at the National Physical Laboratory (1965-1975)" (en anglès). Annals of the History of Computing, 9, 3/4, 1987, pàg. 221-247. DOI: 10.1109/MAHC.1987.10023. "Transmission of packets of data over the high-speed lines"

15. Guardian Staff "↑ Internet pioneers airbrushed from history" (en anglès). The Guardian, 25-06-2013 [Consulta: 31 juliol 2020]. "This was the first digital local network in the world to use packet switching and high-speed links."

16. Chris Sutton. "↑ Internet Began 35 Years Ago at UCLA with First Message Ever Sent Between Two Computers". UCLA. Arxivat de l'original el 2008-03-08.

17. Gillies, James; Cailliau, Robert. ↑ How the Web was Born: The Story of the World Wide Web. Oxford University Press, 2000, p. 25. ISBN 0192862073.

18. C. Hempstead; W. Worthington ↑ Encyclopedia of 20th-Century Technology. Routledge, 2005. ISBN 9781135455514 [Consulta: 1r octubre 2017].

19. ↑ Alarcia, G. (1974). "C.T.N.E.'s PACKET SWITCHING NETWORK. ITS APPLICATIONS". : 163-170 Arxivat 2021-04-14 a Wayback Machine.

20. ↑ Cuenca, L. (1980). "A public packet switching data communications network: eight years of operating experience". : 39.3.1-39.3.5, IEEE Arxivat 2021-04-14 a Wayback Machine.

21. ↑ Lavandera, Luis (1980). "ARCHITECTURE, PROTOCOLS AND PERFORMANCE OF RETD". : 28.4.1-28.4.5, IEEE Arxivat 2021-04-14 a Wayback Machine.

22. Council, National Research; Sciences, Division on Engineering and Physical; Board, Computer Science and Telecommunications; Applications, Commission on Physical Sciences, Mathematics, and; Committee, NII 2000 Steering. ↑ The Unpredictable Certainty: White Papers (en anglès). National Academies Press, 1998-02-05. ISBN 978-0-309-17414-5 [Consulta: 8 març 2021].

23. Kirstein, P.T. "Early experiences with the Arpanet and Internet in the United Kingdom". ↑ IEEE Annals of the History of Computing, 21, 1, 1999, pàg. 38-44. DOI: 10.1109/85.759368.

24. Kirstein, Peter T. "The early history of packet switching in the UK". ↑ IEEE Communications Magazine, 47, 2, 2009, pàg. 18-26. DOI: 10.1109/MCOM.2009.4785372.

25. "Ethernet: Distributed Packet Switching for Local Computer Networks". ↑ Communications of the ACM, 19, 5, 7-1976, pàg. 395-404. DOI: 10.1145/360248.360253.

26. Cerf, Vinton; dalal, Yogen & Sunshine, Carl (December 1974), , <↑ Specification of Internet Transmission Control Protocol, IETF, RFC 675, doi:10.17487/RFC0675 https://datatracker.ietf.org/doc/html/rfc675>

27. Pelkey, James L.. "6.9 - Metcalfe Joins the Systems Development Division of Xerox 1975-1978". A: ↑ Entrepreneurial Capitalism and Innovation: A History of Computer Communications, 1968-1988, 2007 [Consulta: 5 setembre 2019].

28. ↑ Spurgeon, Charles E. 35,0 Ethernet The Definitive Guide. O'Reilly & Associates, 2000. ISBN 1-56592-660-9.35,1

29. Pelkey, James L.. "Yogen Dalal". A: ↑ Entrepreneurial Capitalism and Innovation: A History of Computer Communications, 1968-1988, 2007 [Consulta: 7 maig 2023].

Bibliografia

Zacker, Craig. Redes. Manual de Referencia. McGraw Hill, 2002. ISBN 8448136209.

Groth, David; Skandier, Toby. Guía del estudio de redes,. 4ª. Sybex, Inc., 2005. ISBN 0-7821-4406-3.

Haykin, Simon. Introduction to Signals and Systems (en anglès). Wiley.

Stallings, William. Data and Computer Communications (en anglès). MacMillan, 2011.

Stallings, William; Van Slyke, Richard. Business Data Communications (en anglès). Prentice Hall, 2000.

Tanenbaum, Andrew S. Redes de computadoras. 4ª. Pearson Educación, 2003. ISBN 9789702601623 [Consulta: 26 gener 2012]. (la versió en línia només ofereix una vista parcial del contingut).

# data[].attributes.attachment_link.title
Xarxa informàtica - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
De la Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure Una xarxa informàtica és un grup interconnectat d' ordinadors.[1] La finalitat principal per a la creació d'una xarxa és compartir els recursos i la informació en la distància, assegurar la comfiabilitat i la disponibilitat de la informació, augmentar la velocitat de transmissió de les dades i reduir el cost general d'aquestes accions.

# data[].attributes.attachment_link.description
L’Administració de la Generalitat ha establert com un objectiu bàsic en la seva política de recursos humans el garantir la salut i la seguretat del seu personal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Programació bàsica (ASX) \ Programació (DAM i DAW)

# data[].attributes.attachment_link.description
Com en qual­se­vol pro­cés d’apre­nen­tatge, cal comen­çar pel prin­cipi. És impor­tant tenir clars un con­junt de con­cep­tes bàsics que aju­din a com­pren­dre els con­cep­tes més avan­çats que vin­dran poste­ri­or­ment. En aquest cas, es tracta d’esta­blir què és un pro­grama, com fun­ci­ona i quin és el model gene­ral per crear-ne un. Només un cop ho tin­gueu clar us podeu plan­te­jar seure davant de l’ordi­na­dor i comen­çar a pro­gra­mar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Equipos de computación Apple

Ofimática (acrónimo de oficina y de informática), a veces también llamado burótica, designa al conjunto de técnicas, aplicaciones y herramientas informáticas que se utilizan en funciones de oficina para optimizar, automatizar, mejorar tareas y procedimientos relacionados. Las herramientas ofimáticas permiten idear, crear, manipular, transmitir o almacenar la información necesaria en una oficina.

Comenzó a desarrollarse en la década de los 70, con la masificación de los equipos de oficina que comienzan a incluir microprocesadores, dejándose de usar métodos y herramientas por otras más modernas.

1. Procesamiento de textos

2. Hojas de cálculo

3. Programas de presentación

4. Base de datos

5. Utilidades: agendas, calculadoras, etc.

6. Programas de correo electrónico, correo de voz, mensajeros.

7. Herramientas de reconocimiento y síntesis del habla

8. Suite ofimática: paquete de múltiples herramientas ofimáticas.

Este tipo de aplicaciones permiten crear y compartir el trabajo en línea. Los documentos se pueden crear desde cero o importarlos a partir de archivos de texto, presentaciones y hojas de cálculo existentes. Una de las principales aportaciones de estas herramientas es que permiten compartir o editar documentos entre varios usuarios (o simplemente visualizarlos) en tiempo real.

La ofimática con red de área local permite a los usuarios transmitir datos, correo electrónico e incluso voz por la red. Todas las funciones propias del trabajo en oficina, incluyendo dictados, mecanografía, archivado, copias, fax, télex, microfilmado y gestión de archivos, operación de los teléfonos y la centralita, caen en esta categoría. La ofimática fue un concepto muy popular en los 70 y 80, cuando se popularizaron los ordenadores de sobremesa.​

# data[].attributes.attachment_link.title
Ofimática - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
Ofimática (acrónimo de oficina y de informática), a veces también llamado burótica, designa al conjunto de técnicas, aplicaciones y herramientas informáticas que se utilizan en funciones de oficina para optimizar, automatizar, mejorar tareas y procedimientos relacionados. Las herramientas ofimáticas permiten idear, crear, manipular, transmitir o almacenar la información necesaria en una oficina.