# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Офіційний портал КМДА - Головна

# data[].attributes.attachment_link.title
У Бабиному Яру відкрили аудіовізуальну інсталяцію до 79-х роковин трагедії (+фото)

# data[].attributes.attachment_link.description
У Бабиному Яру відкрили аудіовізуальну інсталяцію до 79-х роковин трагедії (+фото) :: Новини :: Офіційний портал КМДА - Головна

# data[].attributes.body
На останніх метрах "коридору смерті" на вулиці Дорогожицькій люди опинилися в пастці між огорожами двох цвинтарів та суцільними ланцюгами озброєнних німецький військових

# data[].attributes.headline
Бабин Яр та ок

# data[].attributes.body
Бабин Яр та околиці на німецькому аерофото 1943 року. Стрілками показаний "коридор смерті": від вулиці Мельникова приречених на смерть гнали вулицею Хохлових, а далі - Дорогожицькою до перехрестя з теперешньою оранжерейною

# data[].attributes.headline
Німецькі солда

# data[].attributes.body
Німецькі солдати риються у речах євреїв, розстріляних у Бабиному Ярі. Вулиця Сім'ї Хохлових 29 вересня 1941 року

# data[].attributes.headline
Військовополон

# data[].attributes.body
Військовополонені засипають землею ділянку Бабиного Яру, де лежать розстріляні євреї. ФОТО:  Йоганнес Хелле, жовтень 1941 року

# data[].attributes.body
29 вересня 1941 року. Кияни ідуть в Бабин Яр. Німецький офіцер-автор фото підписав його: "Остання земна путь євреїв"

# data[].attributes.headline
Бабин Яр. Дорога смерті

# data[].attributes.subject
Бабин Яр. Дорога смерті

# data[].attributes.body
"Ми усе ще не знаємо, що зробили з євреями. Жахливі чутки доносяться з Лук'янівського кладовища. Але до цих пір неможливо у них вірити. Кажуть, що євреїв розстрілюють. Ті, хто проводжав їх до пункту, куди було наказано прийти, бачили, що усі євреї проходили через стрій німецьких солдат, кидають речі, а їх самих німці гонять далі…"

Цей запис Ірина Хорошунова зробила в щоденнику 30 вересня 1941 року.

За два дні до цього, 28 вересня на вулицях Києва з'явилися оголошення:

"Усі євреї міста Києва і його околиць повинні з'явитися в понеділок 29 вересня 1941 року до 8 години ранку на ріг Мельникової і Докторівської вулиць (біля кладовища). Взяти з собою документи, гроші, цінні речі, а також теплий одяг, білизну тощо".

# data[].attributes.headline
Вшанування памʼяті

# data[].attributes.subject
Вшанування памʼяті

# data[].attributes.body
Поштова марка України 2016 року, випущена на вшанування 75-ї річниці трагедії Бабиного Яру

# data[].attributes.headline
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.subject
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Новини

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр: як нацисти хотіли приховати свої злочини

# data[].attributes.headline
Чому вбивали євреїв

# data[].attributes.subject
Чому вбивали євреїв

# data[].attributes.body
Всього за словами дослідника історії Києва Михайла Кальницького за два роки окупації у Бабиному Яру вбили понад 100 тисяч людей. Половина із них були євреями, іншими стали зокрема військовополонені, репресовані та партизани різних національностей. Проте саме винищення євреїв — була один із головних пунктів ідеології нацизму.

Деякі історики вважають, що нацисти почали вбивати людей газом, саме після досвіду масових розстрілів у Бабиному Яру. За словами Кальницького не всі виконавці витримували знищення великої кількості людей.

“В яру дійсно масова могила. Правильно казали люди, що не тільки євреїв стратили у Бабиному Яру. І правильно відповів Віктор Некрасов (письменник - ред.), що саме євреїв нищили суто за свою національність. Це був справжній геноцид", — розповів Кальницький.

Перший пам'ятник про трагедію встановили тільки у 1976 році. Монумент, після багатьох правок комуністичної влади, присвятили радянським громадянам, військовополоненим та офіцерам розстріляним у Бабиному Яру.

# data[].attributes.headline
Едуард Положинцев у своїх спогадах

# data[].attributes.subject
Едуард Положинцев у своїх спогадах

# data[].attributes.body
Киянин Едуард Положинцев тоді проживав поруч біля яру. Згадує, що бачив як відводили до яру групи до п'ятдесяти людей. А в 43-му з'явились автівки, без вікон, в яких душили людей газом.

“На Сирецькій коли виходив з дому, можна було впасти, горілим м‘ясом смерділо. Потім вітер підіймався і все це розвіювалось. Чотири місяці горіли люди", — згадує 43-й рік Едуард Положинцев.

# data[].attributes.headline
Свідчення очевидців трагедії

# data[].attributes.subject
Свідчення очевидців трагедії

# data[].attributes.attachment_link.title
Свідчення очевидців трагедії | Бабин Яр

# data[].attributes.attachment_link.description
Примерно 29 — 30 сентября 1941 года из нашего лагеря начали вывозить заключенных в Бабий Яр и там их расстреливать. Меня посадили в последнюю автомашину, но я в районе Лукьяновки выпрыгнул на ходу и упал на дорогу, где лежали трупы.
Скрыться мне не удалось…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До початку Вітчизняної війни я мешкала зі своєю родиною в місті Києві і працювала артисткою в Київському центральному театрі ляльок. За національністю я єврейка, моє дівоче прізвище Мстиславська. У 1932 р. вийшла заміж за Пронічева, він за національністю росіянин. На початку Вітчизняної війни наша сім'я складалася з мене, мого чоловіка Пронічева Віктора Олександровича, його матері Пронічевої Катерини Антонівни і двох дітей: доньки Лідії, їй тоді було 3,5 року, і сина Володимира, йому тоді було 1,5 року. Жили ми тоді на вул. Воровського, б. 41, кв. 27. Мої рідні - батько, мати, два брати і сестра - теж проживали в Києві, по вул. Тургенєвській 27/2. На початку війни братів призвали до армії.

Через цілий ряд причин, незалежних від нас, ні моя сім'я, ні сім'я моїх рідних не були евакуйовані з Києва. 19 вересня до Києва увірвалися німці. 28 вересня у всьому місті був розклеєний наказ, яким все єврейське населення зобов'язане було на другий день, тобто 29 вересня, до 8 год. ранку з'явитися на вулицю Дегтярівську. В наказі було підкреслено, що необхідно взяти з собою всі теплі та цінні речі; за неявку наказ передбачав розстріл. Хтось із друзів радив мені тікати з Києва, інші, навпаки, переконували, кажучи, що, оскільки я одружена з росіянином, мене німці не чіпатимуть.

28-го я пішла до своїх рідних, вони зовсім розгубилися і просили мене їх не залишати. Я зосталася з ними і наступного ранку я разом із ними вирушила на вулицю Дегтярівську. Ніхто точно не знав про мету зосередження всього єврейського населення в районі цієї вулиці. Майже ніхто при цьому не припускав, що там будуть вбивати ні в чому не винних людей в такій величезній кількості. У всіх була така думка, що єврейське населення німці кудись збираються вивезти. Ця думка підкріплювалося ще й тим, що в наказі ставилася вимога брати з собою речі.

З будинку ми вийшли о 7 годині ранку, з Тургенєвської ми вийшли на вулицю Артема, а потім вулицею Мельникова до єврейського кладовища. Йшла величезна кількість людей: чоловіки, жінки, літні люди, діти, матері несли на руках немовлят. Багато людей несли речі на собі, інші везли на візках, було багато підвід з речами, майданчиків тощо. До воріт єврейського кладовища на Дегтярівській вулиці ніхто не контролював цього руху.

Біля воріт кладовища утворився затор; були дротяні загородження і протитанкові їжаки. Біля цих дротяних загороджень і їжаків стояли німці в касках, озброєні гвинтівками. Туди, за дротяні загородження, впускали всіх, звідти ж нікого не випускали, за винятком підвід і платформ, на яких привозили речі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр. Історії тих, хто вижив

# data[].attributes.attachment_link.description
До початку Вітчизняної війни я мешкала зі своєю родиною в місті Києві і працювала артисткою в Київському центральному театрі ляльок. За національністю я єврейка, моє дівоче прізвище Мстиславська. У 1932 р. вийшла заміж за Пронічева, він за національністю росіянин.

# data[].attributes.body
29-30 вересня 1946 року нацисти окупили вони вбили десь 34 тиш людей було дуже жахливо це були люди кияни і європейць

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
трагедія підчас трагедій бабиного яру

# data[].attributes.body
29-30 вересня 1941 року нацисти окупили вони ростріляли окола 34 тиш людеце було дуже жахливо цебули кияни і йевропейць

# data[].attributes.headline
Бондар Дар'я

# data[].attributes.subject
Бондар Дар'я

# data[].attributes.body
Бабин Яр завжди наділяє минуле жахами, навіть якщо ви проїжджаєте повз нього. Ця земля стала місцем поховання понад 100 000 людей, які були жертвами нацистського режиму. Серед них були євреї, роми, а також пацієнти київської психіатричної лікарні та інші соціальні групи, які вважалися ворогами нацистського режиму або просто "зайвими".

Протягом багатьох років це місце слугувало для регулярних розстрілів та поховань, які виконувалися органами нацистської поліції безпеки та айнзатцгрупою СД.

У жовтні 2023 року ми відзначимо 82-гу річницю трагедії Бабиного Яру у Києві.

# data[].attributes.headline
Денис Павленко

# data[].attributes.subject
Денис Павленко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
19 вересня 1941 р. німецькі війська увійшли до столиці України Києва. Разом зі значною частиною окупованої німцями України місто включили до складу Рейхскомісаріату України, створеного 1 вересня на чолі з Еріхом Кохом ( рейхскомісар ).

До німецького вторгнення в Києві проживало близько 160 тис. євреїв. Це становило приблизно 20 відсотків усього населення столиці. Після початку операції "Барбаросса" в червні 1941 року близько 100 000 євреїв втекли з Києва або вже служили в радянській армії. На момент захоплення Києва німцями, у місті залишилося близько 60 тис. євреїв. Більшість із них не змогли або не захотіли тікати. Це були переважно жінки, діти, люди похилого віку та хворі.

Масове вбивство в Бабиному Яру (29-30 вересня 1941 р.)

Протягом першого тижня німецької окупації Києва відбулися два потужні вибухи. Вони знищили німецький штаб і райони навколо головної вулиці центру міста (вулиця Хрещатик). Внаслідок вибухів загинула велика кількість німецьких солдатів і чиновників. Відступаючі радянські війська замінували Хрещатик, спричинивши вибухи, проте німці використали диверсію як привід для вбивства тих євреїв, які ще залишилися в Києві.

29-30 вересня 1941 р. СС, німецька поліція та їх допоміжні підрозділи під керівництвом членів айнзатцгрупи C знищили значну кількість єврейського населення, яке залишилося в Києві. Масове вбивство сталося в урочищі під назвою Бабин Яр (інколи англійською пишеться "Babi Yar"). У той час яр знаходився неподалік від міста.

Потерпілих зібрали, змусили роздягнутися, а потім увійти в яр. Зондеркоманда 4а, спеціальний загін айнзатцгрупи C під керівництвом штандартенфюрера СС Пауля Блобеля, розстрілювала їх невеликими групами. Згідно зі звітами айнзатцгрупи до штаб-квартири в Берліні за ці два дні було вбито 33 771 єврея.

Масове вбивство в Бабиному Яру було одним із багатьох масових розстрілів, здійснених німецькими нацистами починаючи з 1941 року. Це було одне з найбільших масових вбивств в одному місці під час Другої світової війни.

Інші масові розстріли в Бабиному Яру (1941-1943 рр.)

Бабин Яр був місцем вбивств ще протягом двох років після розправи у вересні 1941 року. Там німці, які перебували в Києві, вбили десятки тисяч осіб, як євреїв, так і неєвреїв. Серед інших груп людей, вбитих у Бабиному Яру, були хворі місцевої психіатричної лікарні, роми (цигани), радянські військовополонені, мирні жителі.

Вбивства в Бабиному Яру тривали до осені 1943 року і припинилися лише за кілька днів до того, як 6 листопада радянські війська знову взяли під контроль Київ.
За підрахунками, у Бабиному Яру було вбито близько 100 000 людей, як євреїв, так і неєвреїв.

Спроби приховати злочин (серпень 1943 р.)

Із наближенням Червоної Армії до Києва в серпні 1943 року німці розпочали операцію прикриття, щоб приховати те, що відбувалося в Бабиному Яру. Для цього вони використовували ув'язнених, які перебували в Сирецькому концтаборі, що розташований неподалік Бабиного Яру. Сирецький табір був створений німцями в травні 1942 року. Він служив для утримування радянських військовополонених, партизанів та євреїв, які пережили масові вбивства наприкінці вересня 1941 року.

Щоб приховати масові розстріли в Бабиному Яру, німці направили 321 полоненого із Сирця, щоб ті розкопали братські могили та спалили останки загиблих. Вісімнадцять ув'язнених, яким вдалося втекти та сховатися, свідчили про ці злочини перед радянською владою в листопаді 1943 року.

Післявоєнне правосуддя

У січні 1946 року в Києві за злочини в Бабиному Яру судили 15 співробітників німецької поліції. Актриса Діна Пронічева, яка пережила вересневі вбивства, дала свідчення в радянському суді. В одному зі своїх письмових післявоєнних свідчень Пронічева описала те, що бачила в Бабиному Яру:

Щоразу я бачила нову групу чоловіків і жінок, літніх людей і дітей, яких змушували роздягатися. Усіх [їх] заводили до рову, де автоматники їх розстрілювали. Потім приводили наступну групу... Я бачила цей жах на власні очі. Хоча я стояла не близько біля ями, до мене долинали страшні крики переляканих людей і тихі дитячі голоси, що кликали: "Мамо, мамо...". 1

У 1947 році Поля Блобеля судили американським військовим трибуналом у Нюрнберзі. Він був командиром зондеркоманди 4а, підрозділу айнзатцгрупи, відповідального за розправу над євреями в Бабиному Яру у вересні 1941 року. Блобель був одним із 24 обвинувачених у процесі над айнзатцгрупами й не визнав себе винним. Його захист стверджував, що він просто виконував накази. Тим не менше, Блобеля визнали винним і засудили до смертної кари. Його повісили у в'язниці Ландсберг 8 червня 1951 року.

У 1959 році Еріх Кох, який обіймав посаду рейхскомісара в Україні, був засуджений польським судом до смертної кари за злочини, скоєні в окупованій Польщі під час Другої світової війни. Його ніколи не судили і не визнали винним за воєнні злочини в окупованій Україні. Через стан здоров'я вирок Коху замінили на довічне ув'язнення. Він помер природнім шляхом у своїй тюремній камері у в'язниці Барчево в Польщі 12 листопада 1986 року.

Післявоєнне увічнення пам'яті

У повоєнні десятиліття Бабин Яр став символом боротьби за пам'ять про Другу світову війну та Голокост у Радянському Союзі. Незважаючи на численні зусилля, на цьому місці не було меморіалу, доки радянська влада не встановила пам'ятник у 1976 році. Применшуючи єврейську трагедію в Бабиному Яру, текст на монументі згадував тисячі жертв мирного населення, не вказуючи, що переважна більшість із них були євреями.

Після розпаду Радянського Союзу та проголошення незалежності України в серпні 1991 року, в Бабиному Яру було встановлено пам'ятник єврейським жертвам у формі семисвічника (менори). Це відбулося у 50-ту річницю масового розстрілу - 29 вересня 1991 року.

Остання редакція: Dec 14, 2021

# data[].attributes.attachment_link.title
Масові розстріли в Бабиному Яру

# data[].attributes.attachment_link.description
19 вересня 1941 р. німецькі війська увійшли до столиці України Києва. Разом зі значною частиною окупованої німцями України місто включили до складу Рейхскомісаріату України, створеного 1 вересня на чолі з Еріхом Кохом ( рейхскомісар ). До німецького вторгнення в Києві проживало близько 160 тис. євреїв. Це становило приблизно 20 відсотків усього населення столиці.

# data[].attributes.headline
Бондар Дар'я

# data[].attributes.subject
Бондар Дар'я

# data[].attributes.body
Під час німецької окупації Києва у 1941—1943 роках Бабин Яр став місцем масових розстрілів німецькими окупантами мирного населення і радянських військовополонених; євреїв і циган — за етнічною ознакою, а також партійних та радянських активістів, підпільників, членів Організації українських націоналістів (переважно членів ОУН-м), заручників, «саботажників», порушників комендантської години та інших. Лише за два дні 29 та 30 вересня 1941 року там розстріляли майже 34 000 євреїв[2]. Перший розстріл відбувся 27 вересня 1941 року, коли розстріляно 752 пацієнтів психіатричної лікарні ім. Івана Павлова, яка розміщувалась безпосередньо біля Бабиного Яру[3]. Точне місце розстрілу невідомо.

24 вересня 1941 року на Хрещатику радянськими диверсантами були підірвані будинки, у яких розташовувалися представники окупаційної влади. Вибухи та пожежі продовжилися в наступні дні, було знищено близько 940 великих житлових і адміністративних будівель. У звіті представника імперського міністерства окупованих східних областей від 5 жовтня 1941 року говорилося, що пожежа поширилася на площі 2 000 м², без даху над головою залишилося близько 50 000 осіб. Нацисти звинувачували в пожежі та вибухах євреїв і використали це як привід для знищення єврейського населення.

Наприкінці вересня 1941 року зондеркоманда захопила дев'ять провідних рабинів Києва і наказала їм зробити оголошення: «Після санітарної обробки всі євреї й їхні діти, як елітна нація, будуть переправлені в безпечні місця…»

27–28 вересня на стінах будинків, огорожах і стовпах з'явилися оголошення з текстом українською, російською і німецькою мовами: «Всі євреї міста Києва і його околиць повинні з'явитися в понеділок 29 вересня 1941 року до 8 години ранку на ріг Мельникової і Дегтярівської вулиць (біля кладовища). Взяти з собою документи, гроші, цінні речі, а також теплий одяг, білизну тощо. Хто з євреїв не виконає цього розпорядження і буде знайдений в іншому місці, буде розстріляний. Хто з громадян проникне в залишені квартири і привласнить собі речі, буде розстріляний». Найбільший шрифт був російською мовою, український текст був надрукований шрифтом менше, а найдрібніший був німецький.[4] Маса людей, які рухалися з різних районів міста, зливалася в один потік на вул. Мельникова. У кінці її, біля протитанкового рову, загородженого «їжаками», була поставлена «застава», за якою розгорнута похідна канцелярія. Почергово від натовпу відділяли 30–40 осіб і під конвоєм вели «реєструватися». У людей відбирали всі документи та цінності. Документи в поспіху кидали в мішки, а то і просто на землю, де вони лежали товстим шаром. Потім євреїв примушували роздягатися і через проходи в насипі виводили до краю яру, на протилежному боці якого на спеціально обладнаній дерев'яній платформі сидів кулеметник. Під безжалісний вогонь кулемета поліцаї заганяли палицями розгублених, голих, абсолютно знетямлених людей, не даючи їм схаменутися, зорієнтуватися. Розпачливе ридання, крики поліцаїв, благання про допомогу, прокляття катам, молитви, що заглушувалися веселими мелодіями вальсів з гучномовців, гуркотом літака, що кружляв над яром…

Сирецький концтабір

За кілька днів після розстрілів Бабин Яр відвідав німецький фотограф Йоганнес Геле. Він зробив світлини того, як солдати СС розбирають речі розстріляних, а військовополонені під їх командою закопують яр.

1943 або 1944 роком датовано фотографію, яка зберігається у Національному музеї історії України у Другій світовій війні. На ній зображено вкрите снігом урвище, з крутими схилами майже без рослинності. Унизу — п'ять постатей — на повний зріст, у зимовому одязі. На зворотньому боці написано (рос): «Бабий яр. Г. Киев. Место расстрела советских граждан, жителей Киева, в 1941—1943 гг»[5].

Бабин Яр. Загальний вигляд місця масових розстрілів

Масові розстріли у Бабиному Яру та розташованому поруч із ним Сирецькому концтаборі проводилися і пізніше, аж до визволення Києва від окупації. Зокрема, 10 січня 1942 було страчено близько 100 матросів і командирів Дніпровського загону Пінської військової флотилії, а 18 лютого 1943 — трьох футболістів київського «Динамо»: Миколу Трусевича, Івана Кузьменка та Олексія Клименка (за деякими даними частина футболістів були службовцями НКВС, що і стало причиною розстрілу), що дало привід для створення після війни легенди про так званий «матч смерті».

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Станіслав Цалик

Письменник, краєзнавець

29 вересня 1941-го - 80 років тому - в Бабиному Яру почалися масові розстріли, які тривали протягом двох років. Ця київська місцина, що стала мовчазним свідком злочину нацистської Німеччини та її репресивної машини, перетворилася на один з всесвітніх символів Голокосту.

Як виглядає на практиці німецьке Judenpolitik (політика щодо євреїв), Київ побачив 19 вересня вже за кілька годин після приходу нової влади, коли вояки 75-ї піхотної дивізії почали хапати на вулицях євреїв для розбирання вуличних барикад.

Нова влада давала зрозуміти, що для неї то люди другого сорту.

Невдовзі патрулі вермахту за наказом командира 29-го армійського корпусу влаштували акцію перевірки паспортів на вулицях - євреїв затримували.

Когось одразу розстрілювали неподалік (у спогадах відомого києвознавця Дмитра Малакова згаданий один з таких епізодів біля колони Магдебурзького права), інших, понівечених, ледь живих, відправили до тимчасового табору військовополонених на стадіоні "Зеніт" (нині "Старт"). За кілька днів там налічувалося 1600 євреїв.

Далі, очевидно, мало бути так, як у всіх великих містах, що їх захоплювали армії Гітлера: спочатку реєстрація євреїв, тоді створення гетто, потім вивезення до концтабору, а вже там знищення. І паралельно нагнітання антисемітської істерії, щоб мати підтримку місцевого населення.

У Києві першою ластівкою пропагандистського "промивання мізків" стала велика за обсягом стаття такого собі К. Дніпрова "Моральна інквізиція", що її подала газета "Українське слово" 24 вересня. За автором, в усіх негараздах життя винні виключно євреї.

Але звичний "сценарій" ізоляції євреїв виявився непотрібним, адже того ж дня після 15-ї години почалися вибухи будинків на Хрещатику, влаштовані диверсантами НКВД.

Такого ляпасу загарбники не діставали в жодному іншому великому місті: загибель їхніх військовослужбовців, втрата майна, але і моральна шкода - в населення створювалося враження, ніби окупанти не контролюють ситуацію.

Терміново знадобився цап-відбувайло. У вибухах звинуватили цивільне єврейське населення. І почали готувати каральну "акцію помсти".

Ті злощасні вибухи пришвидшили Бабин Яр, проте не були його причиною. Справжня причина - політика нацистської Німеччини, відповідно до якої всі євреї мали бути знищені. В українських містечках та селах, наприклад, окупанти розстрілювали без будь-якого формального приводу.

25 вересня командувач 6-ї армії генерал-фельдмаршал Вальтер фон Райхенау схвалив ідею "акції відплати". Того ж дня 95-та дивізія наказала своєму протитанковому Дивізіону вжити заходів, щоб жоден єврей не зміг залишити Київ.

26 вересня на нараді в коменданта міста генерал-майора Курта Ебергарда затвердили план каральної акції: основним виконавцем призначили зондеркоманду 4а (близько 150 есесівців), допоміжні функції поклали на 45-й і 303-й батальйони німецької поліції (оточення, патрулювання міста, пошуки й конвоювання втікачів тощо), початок - 29 вересня, місце - Бабин Яр.

Чому саме Бабин Яр?

В другій половині 1990-х виник міф, ніби німці обрали цю місцину тому, що там раніше, в 1937-му, енкаведисти розстрілювали людей. Інший варіант: ніби в 1932-1933 роках там ховали жертв Голодомору.

Ці вигадки, на жаль, і досі кружляють в інтернеті.

Насправді ховали на Лук'янівському кладовищі й Биківні та на Братському кладовищі відповідно.

У Бабиному Яру з початку ХХ ст. аж до середини 1930-х розташовувалися літні військові табори, де курсанти військових училищ і солдати строкової служби тренувались долати перешкоди, атакувати, оборонятись тощо. Тамтешній рельєф був ідеальним для таких навчань.

В 1936-му в Бабиному Яру почали будувати двоярусне стрільбище, де одночасно могли тренуватися до 60 стрільців, а також окреме стрільбище для змагань зі стрільби дрібнокаліберними гвинтівками і бельведер з урядовою ложею. Про це повідомила газета "Більшовик".

А 1940 році міська влада ухвалила рішення № 105/6: "Затвердити під будівництво лижної бази і трампліну територію Бабиного Яру, який раніше використовувався під (військовий) табір і стрільбище".

Завершити будівництво не встигли через початок війни з Німеччиною.

Німці вподобали Бабин Яр з інших причин. По-перше, малонаселена околиця - не буде свідків злочину. По-друге, поруч розташована залізнична станція, тобто правдоподібно виглядатиме легенда, ніби людей збирають для переселення.

По-третє, яр завдовжки 2,5 кілометри і глибиною до 50 метрів - місцина здатна перетворитися на братську могилу для десятків тисяч жертв.

До речі, німці не мали чіткого уявлення, скільки саме євреїв перебувало на той час у Києві.

В донесенні "Про події в СРСР" №97 поліції безпеки та СД від 28 вересня йшлося: "Нібито налічується 150 000 євреїв. Перевірити ці дані поки що неможливо".

Згадана цифра, між іншим, більш-менш відповідає реаліям. У червні 1941-го єврейська громада міста складала близько 235 тис. людей. Частину мобілізували до лав Червоної армії, частина евакуювалася на схід. Всі інші залишилися в Києві.

До них додалися єврейські біженці з західних областей України. Дві останні групи й пішли до Бабиного Яру.

27 вересня виготовили в друкарні Східного фронту дві тисячі листівок - оте сумнозвісне "Наказується всім жидам міста Києва і околиць зібратися в понеділок дня 29 вересня 1941 року до год. 8 ранку...". Великий шрифт російською мовою, трохи менший українською, дрібний німецькою.

Місце збору - сучасна Лук'янівська площа - було позначено так: "при вул. Мельника - Доктерівській (коло кладовища)".

Текст складали люди, геть не знайомі з київською топонімікою: назви вулиць списали, очевидно, з російськомовної карти Києва 1936 року, виданої в Москві - там "Дектяревская" і "Мельника", - але не знали, що то помилкові написи. Правильно: Дéгтярівська і Мельникова. Саме так і казали кияни. До того ж на перетині цих вулиць ніколи не було кладовища.

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки (СД) - IV AII-B. №1В/41 g.Rs. від 7 жовтня: "За погодженням з комендантом міста видано заклик всіх євреїв зібратися в понеділок 29 вересня до восьмої години у визначеному місці. Ці заклики були розклеєні членами створеної української міліції по всьому місту".

Листівки зі смертельним наказом з'явилися на стінах будинків 28 вересня.

Наказ не був підписаний - не зрозуміло, хто наказує. Також не пояснили, з якою метою слід "зібратися".

Хоча вимога "забрати з собою документи, гроші, білизну та інше" натякала на те, що кудись везтимуть. Тим більше в російському тексті велено взяти, крім згаданого, ще й "ценные вещи, а также теплую одежду".

Версію про переселення влада підкріпили чутками, які поширила через своїх довірених осіб. З того ж донесення: "Одночасно також усно було повідомлено, що всі євреї Києва переселяються".

Цілий день і вечір в єврейських родинах висували версії. Одні гадали, що переселятимуть кудись неподалік у гетто. Інші міркували радикальніше: відвезуть до Палестини. Хтось вважав, що німці домовилися з Кремлем обміняти євреїв на своїх військовополонених.

Хай там як, у листівках сказано: "Хто не підпорядкується цьому розпорядженню, буде розстріляний".

Ранок 29-го. "На вулицях було незвично багато народу; усі кудись діловито поспішали з речами, - описував Анатолій Кузнєцов у романі-документі "Бабин Яр". - Ті, що від'їжджають, прощалися з сусідами, обіцяли писати, доручали їм квартири, речі, ключі".

Якщо залишали сусідам ключі й просили доглянути за квартирою, то сподівалися повернутися. Передчуття близької смерті в переважної більшості не було.

Людські струмочки з різних вулиць вливалися у великий потік на вул. Артема (нині Січових Стрільців).

"На вулиці Артема вже було суцільне стовпотворіння. Люди з вузлами, з колясками, різні двоколки, підводи, - продовжував Кузнєцов. - Серед вузлів і валіз лежали хворі, гронами сиділи діточки. Немовлят іноді везли по двоє, по троє в одній колясці. Дуже багато було тих, що проводжають: сусіди, друзі, родичі, українці й росіяни, допомагали нести речі, вели хворих, а то й несли їх на запліччі".

Проводжали, зрозуміло, на потяг, а не під кулі.

А щоб легенда про переселення не розвіялася й багатотисячний натовп не здогадався, що на нього очікує, заздалегідь підготовлені люди періодично вигукували: "Швидше! Ешелони чекають! Щойно третій (п'ятий, десятий) відправився!" - ніби вони самі бачили ті потяги як проводжаючі. Майстерна режисура уявної реальності...

Натомість далеко не всі євреї підкорилися німецькому наказові - частина людей залишилися вдома або сховалися. Поліцейські 45-го батальйону обшукували будинки і примусово приводили порушників на Лук'янівку.

Тим часом у Бабиному Яру безперестанно чулися автоматні черги. Есесівську розстрільну команду змінювали щогодини.

Речами загиблих доручили займатися членам української поліції. Їх - дві машини по 20 осіб - привезли з Подолу, де в тамтешній школі розташовувалася казарма. Вони сортували речі, вантажили їх на ваговози.

Вантажівки відвозили речі на вул. Некрасовську в приміщення школи - всі чотири поверхи були забиті тим, що залишилося від розстріляних. На першому поверсі - продукти, на другому - білизна, на третьому - верхній одяг, на четвертому - коштовності (обручки, сережки, годинники тощо).

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня (гриф "Секретна справа Рейху!"): "Гроші, цінні речі, білизна та одяг були зібрані і частково передані націонал-соціалістичній народній добровільній організації для забезпечення фольксдойчів, частково - комісаріату міської управи для роздачі нужденному населенню".

Того дня розстріли тривали до 18-ї години.

Вижити вдалося одиницям

30 вересня до Києва прибула айнзатцкоманда 5, яка приєдналася до зондеркоманди 4а в справі розстрілу євреїв.

Того ж дня комендант міста генерал Курт Ебергард видав наказ керівникам будинків (кербудам) закрити всі порожні квартири й звітувати про їх наявність районним управам, причому єврейські квартири подавати окремим списком.

1 жовтня вийшов наказ №5 коменданта української поліції Андрія Орлика: всі кербуди мають виявити в своїх будинках євреїв, які не пішли до Бабиного Яру, і здати їх "до найближчих районових Комісаріатів та Команди Української поліції м. Києва, по вул. Короленко, 15, другий поверх". За невиконання - смертна кара.

У місті запровадили комендантську годину.

2 жовтня Бабин Яр відвідав райхсфюрер СС Генріх Гіммлер, який ще влітку 1941-го видав наказ про те, що після загарбання Києва всі євреї мають бути знищені. Нині цікавився ходом "гросс-акції", спостерігав за розстрілами, які тривали.

Про кількість жертв повідомив до Берліна начальник поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня: "У взаємодії зі штабом групи і двома командами полку поліції "Південь" 29 і 30 вересня зондеркоманда 4а стратила 33 731 єврея".

Це без урахування дітей. І тільки протягом двох днів. А ще ж, крім зондеркоманди 4а, в кривавій бійні брала участь айнзатцкоманда 5.

До того ж 30 вересня страти не припинилися. Вони відбувалися щоденно до 3 жовтня ("Єврейська акція тимчасово проводиться до 3.10.41" - це з донесення відділу Абверу 113-ї сухопутної дивізії Вермахту).

І далі регулярні розстріли продовжувалися ще протягом кількох місяців.

Киянка Ірина Хорошунова свідчила в щоденнику, що євреїв, які ховалися і яких спіймали, возили на вантажівках до Бабиного Яру - а невеликі групи вели пішки - ще й у грудні. І навіть пізніше. Приміром, айнзатцкоманда 5 стратила протягом 12-24 січня 1942 року ще 8000 євреїв.

За національною ознакою знищили все єврейське населення Києва. Тільки одиницям вдалося вижити - за чужими чи підробленими документами.

Бабин Яр став місцем найбільшого масового поховання жертв нацизму в Україні.

Масові страти в ньому тривали усі два роки німецької окупації - там знайшли свою смерть полонені червоноармійці, моряки Дніпровського загону Пінської військової флотилії, радянські підпільники, роми (теж за національною ознакою), українці, пацієнти психіатричної лікарні, заручники з-поміж цивільного населення тощо.

Натомість не існує ніяких даних, що когось з членів ОУН, вбитих нацистами в Києві, розстріляли чи поховали саме в Бабиному Яру. Попри встановлений там хрест, йдеться лише про припущення. Навіть щодо Олени Теліги нема жодних документів, які б насправді пов'язували її з убивством чи похованням у Бабиному Яру.

За спогадами її соратників, вона вкоротила собі віку в камері гестапо на Володимирській, 33. За іншою версію, там була розстріляна. Проте в обох випадках місце поховання достеменно невідоме.

Хоча ЗМІ згадують версію про те, що нацисти розстріляли Олену Телігу в Бабиному Яру 22 лютого 1942 року, а днем раніше там стратили Михайла Телігу та поета Івана Рошко-Ірлявського.

Злочин і покарання

Інколи пишуть, ніби кати Бабиного Яру не були покарані. Це не зовсім так.

Вальтер фон Райхенау, генерал-фельдмаршал, командувач 6-ї армії. Схвалив ідею "акції відплати", прямо відповідальний за неї. Помер за чотири місяці після початку кривавої масакри від серцевого нападу.

Курт Ебергард, генерал-майор, міський комендант Києва, віддав наказ про знищення євреїв. Потрапив до американського полону, де вкоротив собі віку в 1947 році.

Фрідріх Єккельн, генерал поліції, обергрупенфюрер СС, вищий керівник СС і поліції рейхскомісаріату "Україна". Один з організаторів "гросс-акції", доповідав Гіммлеру в Києві про її хід. Страчений за вироком радянського військового трибуналу в 1946-му в Ризі.

Пауль Блобель, штандартенфюрер СС, командир зондеркоманди 4а, безпосередньо керував розстрілами в Бабиному Яру восени 1941-го. Повішений за вироком американського військового трибуналу 1951 року в Німеччині.

Куно Каллсен, гауптштурмфюрер СС, заступник командира зондеркоманди 4а, один з керівників бійні в Бабиному Яру. Засуджений до 15 років каторжної в'язниці. Відбув термін повністю, помер 2001 року в Німеччині.

Курт Ханс, гауптштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а. Під час масових страт у Бабиному Яру керував розстрільними командами. Засуджений до 11 років ув'язнення. Відбув два роки, звільнений за станом здоров'я. Помер 1997-го в Німеччині.

Август Хефнер, оберштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а, брав участь у розстрілах в Бабиному Яру. Арештований американцями. Засуджений до 9 років ув'язнення, після апеляції - до 8 років. Відбув термін повністю. Помер у Німеччині 1999 року від хвороби Паркінсона.

Август Мейєр, оберштурмбаннфюрер СС, начальник айнзатцкоманди 5. Керував масовими вбивствами в Бабиному Яру восени 1941-го. Наклав на себе руки 1960 року після арешту за звинуваченням у тяжких військових злочинах.

Ваш пристрій не підтримує відтворення мультимедійних файлів

Підпис до відео, Вигляд Бабиного Яру на момент масових розстрілів відновлюють у 3D.

Хочете отримувати головне в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram або Viber!

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр. Що і чому там відбувалось під час німецької окупації - BBC News Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Як нацисти підготували та здійснили страту десятків тисяч євреїв у Бабиному Яру.

# data[].attributes.headline
Денис Павленко

# data[].attributes.subject
Денис Павленко

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
29 - 30 вересня ми вшановуємо 81-ші роковини від початку масових розстрілів, здійснених гітлерівцями у Бабиному Яру (29-30 вересня 1941 року).

Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них були євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова.

Масовий розстріл євреїв у Бабиному Ярі став символом "Голокосту від куль" і нацистської політики масового знищення людей.

Масові розстріли в цьому урочищі розпочалися відразу після вступу нацистів та їхніх союзників до Києва у вересні 1941 року і відбувалися чи не щоденно до завершення окупації міста.

Найтрагічнішими стали 29-30 вересня, коли вбили майже 34 тисячі євреїв - мешканців Києва. В німецьких донесеннях цю операцію назвали "гросакцією" ("велика акція", від нім. Großaktion). Формальним приводом для неї стала радянська диверсія зі знищення Хрещатика 24 вересня.

Нацистська операція в Бабиному Ярі 29-30 вересня стала однією з наймасштабніших каральних акцій Другої світової війни. Більшість населених пунктів України мають свої більші чи менші "бабині яри" - місця нацистських розстрілів євреїв та інших жертв.

Голокост - важка незагоєна рана в історії України в Другій світовій війні. Жертвами злочину стали близько півтора мільйона українських євреїв. Нацисти знищили їх як соціокультурну й етнорелігійну спільноту.

По війні радянський режим замовчував або спотворював пам'ять про жертв, намагався зруйнувати сам яр та навколишні кладовища. Проте це йому не вдалося. Бабин Яр залишався застереженням про небезпеку від ненависті, расизму, міжнаціональної ворожнечі, переслідування та знищення людей за етнічною, політичною, релігійною або іншими ознаками.

Після відкриття й осмислення жахів Голокосту світова спільнота пристала на позицію "ніколи знову", проте геноциди стаються дотепер. Сьогодні в Україні - війна. Рашисти навіть риторику запозичують у нацистів, заявляючи про "розв'язання українського питання", подібно до гітлерівського "розв'язання єврейського питання". Російський так званий "антифашизм" став головною загрозою для євреїв у сучасній Україні та сприяв нарузі над пам'яттю про Голокост: російські війська обстрілюють єврейські цвинтарі, синагоги, навіть Бабин Яр.

Як висловився Президент України Володимир Зеленський після ракетного обстрілу Бабиного Яру, у ворога є наказ - стерти нашу історію. Стерти нашу країну. Стерти нас усіх. "Це не може пояснюватися жодною людською причиною. Жодною божою причиною", - сказав тоді Володимир Зеленський.

Ми побачили жорстокі масові вбивства рашистами чоловіків, жінок, дітей, літніх людей, тварин, тортури - фізичні та моральні, зґвалтування. Навіть іноді мали місце намагання спалити тіла, щоб приховати вчинені злочини, як свого часу, відчуваючи наближення поразки, робили нацисти. Відомості зі звільнених Бучі, Ізюма, Маріуполя та інших українських міст і сіл жахають цивілізований світ.

Тому нині Європа та увесь світ єднаються з українцями. Мир, безпека й рівновага в усьому цивілізованому світі можливі тільки після того, як Україна переможе у війні, а злочинців буде належно покарано.

# data[].attributes.attachment_link.title
Івано-Франківська обласна державна адміністрація - Трагедія Бабиного Яру - трагедія України. Історія повторюється

# data[].attributes.attachment_link.description
29 - 30 вересня ми вшановуємо 81-ші роковини від початку масових розстрілів, здійснених гітлерівцями у Бабиному Яру.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бабин Яр - місце пам'яті та некрополь близько 100 тисяч цивільних громадян і військовополонених, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках. Серед них - євреї і роми, червоноармійці, комуністи, підпільники Організації українських націоналістів, в'язні Сирецького концтабору, "саботажники", порушники комендантської години та навіть пацієнти психіатричної лікарні імені Павлова. Масовий розстріл євреїв у Бабиному Яру 29-30 вересня 1941 року став символом "Голокосту від куль" і нацистської політики масового знищення людей.
Розстріли в урочищі розпочалися відразу після вступу нацистів та їхніх союзників до Києва у вересні 1941 року і відбувалися чи не щоденно до завершення окупації міста.

Найтрагічнішими стали 29-30 вересня, коли вбили майже 34 тисячі євреїв - мешканців Києва. В німецьких донесеннях цю операцію назвали "гросакцією" ("велика акція", від нім. Großaktion). Формальним приводом для неї стала радянська диверсія зі знищення Хрещатика 24 вересня.

Нацистська операція в Бабиному Яру 29-30 вересня стала однією з наймасштабніших каральних акцій Другої світової війни. Більшість населених пунктів України мають свої більші чи менші "бабині яри" - місця нацистських розстрілів євреїв та інших жертв.

Виконавцем розстрілів кінця вересня - початку жовтня 1941 року в Бабиному Яру була зондеркоманда 4а під орудою штандартенфюрера СС Пауля Блобеля. Цей нацистський підрозділ здійснив також масові вбивства євреїв у Львові, Рівному, Луцьку, Новограді-Волинському, Житомирі, Білій Церкві та інших містах.
Голокост - важка незагоєна рана в історії України в Другій світовій війні. Жертвами злочину стали близько півтора мільйона українських євреїв. Нацисти знищили їх як соціокультурну й етнорелігійну спільноту.
Пам'ять про трагедію Бабиного Яру попри всі обставини завжди залишалася живою. Перші художні твори на цю тему з'явилися вже в 1941-1943 роках. Художник-етнограф Юрій Павлович щодня робив замальовки олівцем із натури. Першими художніми текстами стали поетичні твори Ольги Анстей та Людмили Титової.

По війні радянський режим замовчував або спотворював пам'ять про жертв, намагався зруйнувати сам яр та навколишні кладовища. Проте це йому не вдалося. Бабин Яр залишався застереженням про небезпеку від ненависті, расизму, міжнаціональної ворожнечі, переслідування та знищення людей за етнічною, політичною, релігійною або іншими ознаками.

Після відкриття й осмислення жахів Голокосту світова спільнота пристала на позицію "ніколи знову", проте геноциди стаються дотепер. Сьогодні в Україні - війна. Рашисти навіть риторику запозичують у нацистів, заявляючи про "розв'язання українського питання", подібно до гітлерівського "розв'язання єврейського питання". Російський так званий "антифашизм" став головною загрозою для євреїв у сучасній Україні та сприяв нарузі над пам'яттю про Голокост: російські війська обстрілюють єврейські цвинтарі, синагоги, навіть Бабин Яр.

Ми побачили жорстокі масові вбивства рашистами чоловіків, жінок, дітей, літніх людей, тварин, тортури - фізичні та моральні, зґвалтування. Навіть іноді мали місце намагання спалити тіла, щоб приховати вчинені злочини, як свого часу, відчуваючи наближення поразки, робили нацисти. Відомості зі звільнених Бучі, Ізюма, Маріуполя та інших українських міст і сіл жахають цивілізований світ. Мир, безпека й рівновага в Європі та світі можливі тільки після того, як Україна переможе у війні, а всіх злочинців буде належно покарано.

Історична довідка

Расова доктрина. Нацистська ідеологія засновувалася на расовій теорії, відповідно до якої людство від початку існування розділено на раси, а цінність людини полягає не в її індивідуальних рисах, а в належності до расової групи. Вищою, передовою вважали арійську. Вона від природи наділена правом підкорювати чи знищувати "нижчі" раси, до яких належали і слов'яни, зокрема, й українці. Євреї ж узагалі не вписувалися в нацистську расову піраміду, їх вважали недолюдьми і спочатку розглядали можливість компактно переселити (на територію Польщі - район Кракова, на Мадагаскар чи за Уральські гори).

Друга світова війна, що була наслідком змови двох тоталітарних режимів (нацистського та радянського) перекреслила ці наміри, але створила умови для "остаточного розв'язання єврейського питання". Після того, як Німеччина та її союзники окупували Польщу, Литву, Латвію, Естонію, а також Бессарабію з Буковиною, під владою двох диктаторів опинилося 75 % європейського єврейства (більшість із них не пережила Голокосту).

Голокост кулями в Україні. В окупованому СРСР "акції зачисток" почалися з Галичини. Лише за тиждень в ініційованих нацистами погромах у Львові загинули 6 тисяч євреїв. Усього в таборах і гетто Тернополя, Дрогобича, Борислава, Сколе, Стрия та інших міст убито 610 тисяч євреїв.

На території Наддніпрянської України в 20-х числах липня айнзатцкоманда 5-ї айнзатцгрупи С розстріляла майже півтори тисячі уманських євреїв.

У серпні 1941 року німецькі військові стратили у Кам'янці-Подільському понад 23,5 тисячі місцевих євреїв та євреїв Закарпаття. У травні 1944-го тих євреїв, які залишалися на території Закарпатської України, вивезли до концтабору Аушвіц. Більшість вивезених загинула в газових камерах.

Після окупації Одеси румунські військові розстріляли у відплатних акціях 20 тисяч євреїв. У кінці грудня 1941 року біля Богданівки Одеської (нині - Миколаївської) області знищили понад 40 тисяч євреїв. На українських землях, що увійшли до складу Трансністрії, окупаційна влада теж створила гетто й табори праці. Загалом на цих землях румуни знищили близько 300 тисяч євреїв Бессарабії та Буковини.

Терор в окупованій Україні знищив євреїв як соціокультурну й етнорелігійну спільноту. Жертвами Голокосту стали понад 1 мільйон осіб. Місцями їх наймасовіших страт стали, крім Бабиного Яру (Київ), Богданівка Одеської області - понад 40 тисяч, Дробицький Яр (Харків) - близько 20 тисяч, Кам'янець-Подільський Хмельницької області - 23,6 тисячі, Дальник Одеської області - близько 18 тисяч, урочище Сосонки біля Рівного - понад 17 тисяч жертв.

Бабин Яр. 19 вересня 1941 року війська Вермахту ввійшли до Києва, а наступного дня в Бабиному Яру розстріляли військовополонених (імовірно політпрацівників та, можливо, євреїв). Підрив радянськими диверсантам київської цитаделі та Хрещатика в 20-х числах цього ж місяця став для окупантів зручним приводом звинуватити у скоєному євреїв і провести показову каральну акцію над євреями-заручниками.

28 вересня 1941-го в Києві з'явилися оголошення з наказом усім євреям міста зібратися зранку на розі вулиць Дегтярівської та Мельникова, біля кладовищ.

"Дорога смерті", якою пройшли десятки тисяч людей 29 вересня, пролягала від Лук'янівської площі вулицею Мельникова до перших воріт Єврейського кладовища, далі - на Кагатну (нині - Сім'ї Хохлових), потім по Лагерній (нині - Дорогожицькій). Біля входу до Братського (Воїнського) кладовища відбирали гроші, коштовності, документи, наказували залишати речі й верхній одяг. У кінці Братського кладовища (нині - територія телевежі) люди повертали у прохід між огорожею та краєм яру. Розстрілювали на майже пів кілометровому відтинку яру, який починався біля пам'ятника, встановленого 1976 року, а закінчувався за теперішньою станцією метро "Дорогожичі". Людей змушували роздягатися догола, спускатися в яму і лягати долілиць, одні на одних, а вздовж рядів проходили німецькі поліцейські й стріляли в потилицю. До 18-ї години того дня встигли вбити майже 22 тисячі. Інших приречених загнали на ніч у порожні гаражі на Лагерній. Наступного дня їх чекала така ж доля. Потім сапери підірвали схили, щоб земля засипала тіла, і змусили військовополонених вирівняти дно яру.
Вбивства у Бабиному Яру тривали у кілька етапів.
Перший - щоденні розстріли євреїв, військовополонених, цивільних - тривав із вересня 1941-го до весни 1942 року. Пік припав на 29-30 вересня, коли загинули 33 771 особа.

У "Донесенні про події в СРСР" № 111 від 12 жовтня 1941 року йдеться: "Загальне число страчених зондеркомандою 4а тепер перевищило 51 000. Крім зондеракції в Києві 28 і 29, для якої були виділені 2 команди поліційного полку "Південь", всі страти, які проводилися до цього часу, ця ЗК здійснювала без будь-якої допомоги. Страчені особи в основному були євреями, найбільшу частину складають політичні функціонери, а також заколотники і грабіжники". Із середини жовтня у Бабиному Яру та його околицях також почалися страти комуністів-підпільників, ромів, душевнохворих, заручників, моряків Дніпровської флотилії.

Узимку 1941-1942 років на тому місці загинули члени Організації українських націоналістів. "Донесення про події в СРСР" № 164 від 4 лютого 1942 року свідчить: "У Київській області боротьба проти комуністів все більше трансформується в боротьбу проти національних українських формувань... Конфіскований письмовий матеріал, а також свідчення різних арештованих в останній час прихильників Бандери знову доводять, що прихильників Бандери неможливо залучити до будь-якої позитивної співпраці. Тому лишається тільки повністю знищити цей рух".

Другий етап - кінець зими 1942 - середина серпня 1943-го. На цей час припадає й створення Сирецького концтабору, який замінив табір на вулиці Керосинній (виник десь у квітні-травні 1942 року, а на кінець окресленого другого етапу припала його евакуація). Його в'язні - численні жертви Бабиного Яру.

З весни 1942 року (можливо, що і взимку) двічі на тиждень сюди привозили на розстріл ув'язнених із тюрми гестапо. До кінця вересня 1943 року основними жертвами Бабиного Яру стали підпільники і партизани, як комуністи, так й українські націоналісти.

Третій, заключний, етап регулярних розстрілів відбувався на тлі знищення трупів у Бабиному Яру в серпні-вересні 1943 року в'язнями Сирецького концтабору. Паралельно відбувалася евакуація самого табору. Зрозумівши, що в Києві не втриматися, німці почали замітати сліди злочинів. Трупи спалювали навпроти Сирецького концтабору.

18 серпня 1943 року до Сирецького табору доставили групу арештантів із Полтави. До них приєднали ще 100 ув'язнених євреїв із самого Сирецького табору. Таку команду смертників із 327 осіб закували в кайдани та змусили викопувати трупи, будувати печі з огорожі Лук'янівського і надгробків єврейського цвинтаря, складати в них тіла та дрова і спалювати. В одній такій печі за раз знищували до 2000 жертв. Двічі на тиждень нацисти привозили до Бабиного Яру на страту в'язнів із тюрми СД і спалювали їхні тіла. Всі ці роботи проводилися в режимі цілковитої таємності: територія була оголошена забороненою зоною, обгороджена й засаджена деревами, але сморід і дим розносилися по Києву далеко за межами урочища.

До кінця вересня майже всіх розстріляних спалили, а в'язні заклали останню піч, як вони зрозуміли, для себе. У ніч на 29 вересня 1943 року вони вирвалися на волю, але врятуватися вдалося не більше як двом десяткам сміливців. Саме їхні свідчення згодом дали можливість відтворити історію знищення трупів у Бабиному Яру.

Штандартенфюрер Пауль Блобель, який керував стратами у Києві 1941 року, наглядав і за спаленням останків у 1943-му. Про це він свідчив на Нюрнберзькому процесі: "Під час мого візиту в серпні я спостерігав за спаленням тіл у загальній могилі під Києвом. Могила була близько 55 м завдожки, 3 м завширшки і 2,5 м завглибшки. Після того, як верхній шар був знятий, трупи облили горючим матеріалом і підпалили. Пройшло близько двох днів, поки могили згоріли до дна. Я особисто пересвідчився, що прогоріло все до самого дна. Після цього могила була засипана, і так майже всі сліди були заметені".

У жовтні 1943 року в Бабиному Яру німці ще розстріляли киян, які ухилилися від виконання наказу про повне виселення з міста. Останній розстріл відбувся 4 листопада 1943-го, а за два дні до Києва увійшла Червона армія.

Виконавці злочину. Охоронні й поліційні функції для забезпечення стабільності окупаційного режиму виконували охоронні дивізії Вермахту, структури поліції безпеки та СД і формування німецької і так званої "української допоміжної" поліції. Разом із Вермахтом у місті з'явилися представники айнзатцгрупи СД. Вони мали очищати армійські тили від "небезпечних елементів" і придушувати рух спротиву. "Відповідальною" за Київ була айнзатцгрупа С, зокрема, зондеркоманда 4а. Разом із ними прибув штаб головнокомандувача СС і поліції "Росія-Південь" та два батальйони поліцейського полку "Південь". Згодом у Києві з'явилася айнзатцкоманда 5. Саме ці підрозділи СС та поліції здійснювали масові розстріли євреїв у Бабиному Яру.

Жертви Бабиного Яру. Головними жертвами нацистів у Бабиному Яру стали євреї, які становили більш як половину страчених. Упродовж двох років німецької окупації тут розстрілювали й групи людей, і окремих осіб, які з тих чи інших причин вважалися ворогами нацистів.

Серед перших жертв - військовополонені. Їх розстрілювали вже наступного дня після вступу німців до Києва. У першу чергу євреїв та політкомісарів. У січні 1942 року нацисти стратили кілька десятків полонених моряків Дніпровської флотилії.

У Бабиному Яру загинуло щонайменше 150 ромів. Крім того, ромські табори було знищено на тодішніх околицях - у Святошині та на Березняках.

З середини жовтня 1941 року неподалік Кирилівської церкви почали страчувати пацієнтів психіатричної лікарні імені Павлова.

Репресій зазнали й українські націоналісти. Першочергово представники похідних груп. У вересні 1942 року почалися арешти серед учасників націоналістичного підпілля і тривали до останніх днів німецької окупації. З усіх українських земель найбільших жертв ОУН зазнала в Києві - не менше 600 осіб.

У жовтні 1941 року почалися арешти членів підпільних райкомів КП(б)У. Тільки до кінця 1941-го арештували понад 50 керівників залишеного в місті підпілля. Всього ж до кінця німецької окупації Києва загинуло близько 617 осіб.

Праведники Бабиного Яру

Порятунок євреїв у роки нацистської окупації Європи став предметом вивчення у Державі Ізраїль. Національний інститут пам'яті Катастрофи і Героїзму Яд Вашем 1963 року затвердив критерії для отримання почесного звання "Праведник народів світу". Праведниками визнаються неєвреї, які, ризикуючи життям, рятували євреїв під час Голокосту. Всіх, хто був причетний до порятунку, нагороджують медалями й дипломами, на їхню честь висаджують дерева на Алеї Праведників, їм призначають довічні пенсії.

У СРСР знищення євреїв під час Другої світової війни замовчувалося. Наслідком цього стало й те, що рятівники з цих територій (включно з УРСР) опинилися поза практиками вшанування. На момент розпаду Радянський Союз посідав 17-те місце серед країн, звідки походили Праведники народів світу. Активні пошуки жителів України - рятівників євреїв розпочалися лише з жовтня 1988 року, коли запрацювало Київське товариство єврейської культури та його перша структура - фонд "Пам'ять Бабиного Яру". Фонд спрямував зусилля на пошук праведників в Україні. У квітні 1989-го він затвердив звання Праведник Бабиного Яру і Праведник України. На 1 січня 2021 року відомі імена 2673 Праведників з України (4 місце серед країн, у яких встановлено факти порятунку).

Праведники - це цивільні беззбройні жителі окупованих територій. Серед них люди різних національностей - українці, росіяни, поляки, білоруси, татари, вірмени, греки й німці. Вшановуючи Праведників, мусимо пам'ятати, що їхні вчинки - не лише факти порятунку людей чи цілих сімей, а й ризик власним життям, життям рідних, включно з малолітніми дітьми або старими батьками.

Історії 190 праведників (у тому числі православного священника Олексія Глаголєва та його родини, котрі першими з українців отримали звання "Праведник народів світу") зібрано в Банку портретів, розробленому в межах проєкту "Українці-рятівники. Марафон історій". Мета цього проєкту Національного музею історії України у Другій світовій війні, Українського інституту вивчення Голокосту "Ткума" та Українського інституту національної пам'яті - зібрати на одному електронному ресурсі біографічні довідки, фото, документи, відео про українців, які під час Другої світової війни рятували євреїв, ромів та інших жертв нацизму.

Перелік матеріалів Українського інституту національної пам'яті щодо збереження пам'яті про Бабин Яр

Тема збереження та відновлення пам'яті щодо подій, пов'язаних із Голокостом і трагедією Бабиного Яру, зокрема, є важливою для політики історичної пам'яті України. Тому Українська держава та інститут надають великого значення належному увічненню пам'яті її жертв, рішуче засуджують прояви антисемітизму в українському суспільстві та докладають зусиль для вшанування українців, які рятували євреїв на території України під час Голокосту. Свідченням цього є ухвалення Кабінетом Міністрів України постанови "Деякі питання призначення і виплати довічних державних стипендій для громадян України, які рятували євреїв на території України під час Голокосту в роки Другої світової війни, та про визнання такими, що втратили чинність, постанов Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 139 і від 9 серпня 2017 р. № 568" від 8 вересня 2021 року № 935, робота над Концепцією комплексного розвитку (меморіалізації) Бабиного Яру, щорічне проведення відповідних жалобних і популяризаціних заходів.

Важливим тематичним інформаційним ресурсом інституту та Громадського комітету "Бабин Яр" є веб-сторінка "Бабин Яр: людина, влада, історія". Ресурс містить архівні документи, кінохроніку, наукові статті, присвячені історії Бабиного Яру від кінця XVIII до початку ХХІ століття.

Окремо пропонуємо матеріали інтерактивної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії". Виставка має українську та англійську версії, супроводжується відеоекскурсією українською. Крім того, вчителям буде корисно ознайомитися з інтерактивною версією збірника навчально-методичних розробок-занять на основі віртуальної виставки "Бабин Яр: пам'ять на тлі історії" та документального фільму "Бабин Яр у пошуках пам'яті". Ресурс розроблено Українським центром вивчення історії Голокосту та інститутом.

Допоміжну роль можуть відіграти матеріали виставки "Українська Друга світова", зокрема, її стенди "Голокост. Бабин Яр та "остаточне розв'язання єврейського питання" та "Українці - Праведники Народів Світу".

Спільно з Національним історико-меморіальним заповідником "Бабин Яр" та Посольством Ізраїлю в Україні Український інститут національної пам'яті встановив у Бабиному Яру інформаційно-навігаційні стенди івритом, українською, англійською мовами. Стенди містять мапу території заповідника з позначеними на ній пам'ятниками та пам'ятними знаками й розповідають про трагедію Бабиного Яру, сам заповідник та сучасну меморіалізацію жертв Бабиного Яру в Україні.
Над матеріалами працювали фахівці Українського інституту національної пам'яті Володимир Тиліщак, Олена Охрімчук, Вікторія Яременко, Ганна Байкєніч, Вікторія Скуба

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Бабиного Яру

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ять про жертв масових розстрілів у Бабиному Ярі, Друга світова війна, Голокост, Голокост від куль

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ба́бин Яр - урочище (парк) на північно-західній околиці Києва. Простягається від Кирилівської вулиці в напрямку вулиці Юрія Іллєнка між Кирилівською церквою і вулицею Олени Теліги.

Перша згадка - у 1401, коли володарка цієї землі жінка-шинкарка ("баба") продала її Домініканському монастирю. У XV-XVII ст. згадується також як урочище Бісова баба, Шалена баба. Саме неподалік Бабиного Яру стоїть найдавніша Кирилівська церква XII ст. Поруч з урочищем розміщувалась велика залізнична товарна станція "Лук'янівка". Рельєф місцевості протягом середини XX століття змінився до невпізнання, передусім через здійснене у 1950-х роках заповнення відрогів яру пульпою відходів Петровських цегляних заводів - події, що призвела до Куренівської трагедії.

Бабин Яр став широковідомим в Україні та поза її межами як місце поховання великої кількості жертв (у тому числі й Голодомору), та передусім через масові розстріли у 1941-1943 роках різних національностей здійснені німецьким окупаційним командуванням під час Другої світової війни.

На території Бабиного Яру планується зведення Меморіалу: зараз два найімовірніші проєкти - це приватний проєкт, спонсорований російськими олігархами, Меморіальний центр Голокосту "Бабин Яр" та Національний історико-меморіальний заповідник "Бабин Яр".

Під час Голодомору 1932-1933, ініційованого радянською владою для знищення українського населення у 1932-1933 роках, тисячі замордованих голодом людей в Києві й околицях поховали у Бабиному Яру.

Під час німецької окупації Києва у 1941-1943 роках Бабин Яр став місцем масових розстрілів німецькими окупантами мирного населення і радянських військовополонених; євреїв і циган - за етнічною ознакою, а також партійних та радянських активістів, підпільників, членів Організації українських націоналістів (переважно членів ОУН-м), заручників, "саботажників", порушників комендантської години та інших. Лише за два дні 29 та 30 вересня 1941 року там розстріляли майже 34 000 євреїв. Перший розстріл відбувся 27 вересня 1941 року, коли розстріляно 752 пацієнтів психіатричної лікарні ім. Івана Павлова, яка розміщувалась безпосередньо біля Бабиного Яру. Точне місце розстрілу невідомо.

24 вересня 1941 року на Хрещатику радянськими диверсантами були підірвані будинки, у яких розташовувалися представники окупаційної влади. Вибухи та пожежі продовжилися в наступні дні, було знищено близько 940 великих житлових і адміністративних будівель. У звіті представника імперського міністерства окупованих східних областей від 5 жовтня 1941 року говорилося, що пожежа поширилася на площі 2 000 м², без даху над головою залишилося близько 50 000 осіб. Нацисти звинувачували в пожежі та вибухах євреїв і використали це як привід для знищення єврейського населення.

Наприкінці вересня 1941 року зондеркоманда захопила дев'ять провідних рабинів Києва і наказала їм зробити оголошення: "Після санітарної обробки всі євреї й їхні діти, як елітна нація, будуть переправлені в безпечні місця..."

27-28 вересня на стінах будинків, огорожах і стовпах з'явилися оголошення з текстом українською, російською і німецькою мовами: "Всі євреї міста Києва і його околиць повинні з'явитися в понеділок 29 вересня 1941 року до 8 години ранку на ріг Мельникової і Дегтярівської вулиць (біля кладовища). Взяти з собою документи, гроші, цінні речі, а також теплий одяг, білизну тощо. Хто з євреїв не виконає цього розпорядження і буде знайдений в іншому місці, буде розстріляний. Хто з громадян проникне в залишені квартири і привласнить собі речі, буде розстріляний". Найбільший шрифт був російською мовою, український текст був надрукований шрифтом менше, ну і найдрібніший був німецький. Маса людей, які рухалися з різних районів міста, зливалася в один потік на вул. Мельникова. У кінці її, біля протитанкового рову, загородженого "їжаками", була поставлена "застава", за якою розгорнута похідна канцелярія. Почергово від натовпу відділяли 30-40 осіб і під конвоєм вели "реєструватися". У людей відбирали всі документи та цінності. Документи в поспіху кидали в мішки, а то і просто на землю, де вони лежали товстим шаром. Потім євреїв примушували роздягатися і через проходи в насипі виводили до краю яру, на протилежному боці якого на спеціально обладнаній дерев'яній платформі сидів кулеметник. Під безжалісний вогонь кулемета поліцаї заганяли палицями розгублених, голих, абсолютно знетямлених людей, не даючи їм схаменутися, зорієнтуватися.

За кілька днів після розстрілів Бабин Яр відвідав німецький фотограф Йоганнес Геле. Він зробив світлини того, як солдати СС розбирають речі розстріляних, а військовополонені під їх командою закопують яр.

1943 або 1944 роком датовано фотографію, яка зберігається у Національному музеї історії України у Другій світовій війні. На ній зображено вкрите снігом урвище, з крутими схилами майже без рослинності. Унизу - п'ять постатей - на повний зріст, у зимовому одязі. На зворотньому боці написано (рос): "Бабий яр. Г. Киев. Место расстрела советских граждан, жителей Киева, в 1941-1943 гг".

Масові розстріли у Бабиному Яру та розташованому поруч із ним Сирецькому концтаборі проводилися і пізніше, аж до визволення Києва від окупації. Зокрема, 10 січня 1942 було страчено близько 100 матросів і командирів Дніпровського загону Пінської військової флотилії, а 18 лютого 1943 - трьох футболістів київського "Динамо": Миколу Трусевича, Івана Кузьменка та Олексія Клименка (за деякими даними частина футболістів були службовцями НКВС, що і стало причиною розстрілу), що дало привід для створення після війни легенди про так званий "матч смерті".

У 1941-1943 роках у Бабиному Яру розстріляно 621 члена ОУН , серед них і відому українську поетесу Олену Телігу разом із чоловіком. Однак за іншими джерелами ув'язнених гестапо також страчували у приміщеннях тієї установи ( вул. Володимирська, 33; зараз - головна будівля СБУ), відтак захоронення, як і в часи терору НКВД, здійснювалися, зокрема, на Лук'янівському кладовищі у братських могилах .

У різних публікаціях даються різні цифри загальної кількості знищених у Бабиному Яру - приблизно від 70 000 до 150 000 осіб. У 1946 на Нюрнберзькому процесі радянською владою наводилася оцінка близько 100 000 осіб, згідно з висновками спеціальної державної комісії для розслідування нацистських злочинів під час окупації Києва.

За даними історика, провідного наукового співробітника Музею історії Києва, відповідального секретаря Громадського комітету для вшанування пам'яті жертв Бабиного Яру Віталія Нахмановича, за весь час німецької окупації у Бабиному Яру були розстріляно 90-100 000 людей, з них приблизно 65-70 000 євреїв.

Трибуналом по айнзацгрупах ( англ. The Einsatzgruppen Case) встановлено, що розстріли 29 та 30 вересня 1941 року в Бабиному Яру виконувала Зондеркоманда 4а Айзнатцгрупи С під керівництвом штандартенфюрера СС Пауля Блобеля за підтримки 45-го і 303-го батальйонів ( нім. Polizei-Bataillon) німецької поліції порядку ( нім. Ordnungspolizei) полку поліції "Південь". Військовослужбовці Зондеркоманди 4а та 45-го батальйону німецької поліції порядку прийняли безпосередню участь у розстрілах. Військовослужбовці 303-го батальйону німецької поліції порядку в цей час охороняли зовнішній периметр місць розстрілів.

Вище згадані 45 і 303 батальйони німецької поліції порядку ( нім. Ordnungspolizei) - це військові підрозділи Третього Рейху, у яких служили тільки німці й які були сформовані на території Німеччини до початку війни з СРСР. Ці 45 і 303 батальйони німецької поліції порядку ( нім. Ordnungspolizei) разом з іншими німецькими батальйонами поліції порядку брали участь в злочинах Голокосту на окупованих німцями територіях. За свідченнями штандартенфюрера СС Пауля Блобеля під час трибуналу та за підтвердженням 106 звіту айнзатцгруп, українська міліція (українська допоміжна поліція) вивісила оголошення у Києві.

Відповідно до документів та свідчень очевидців, місцева українська допоміжна поліція, яка складалась в основному з полонених радянських військовослужбовців, які погодились співпрацювати з нацистами, та місцевих жителів, не брала безпосередньої участі в розстрілах, поліцейські вивішували оголошення в Києві, разом з німцями охороняли проходи, якими приречені йшли на страту, сортували, охороняли і завантажували на машини одяг та речі євреїв. Українська допоміжна поліція в цей час ще перебувала в процесі формування з полонених радянських військовослужбовців і місцевих жителів. З інших свідчень очевидців розстрілів у Бабиному Яру можна знайти інформацію, що не поліцейські, а гітлерівці гнали евреїв "коридором" та проходами на страту, на фотографіях видно, як есесовці після розстрілів перебирали речі розстріляних. За версією історика Владислава Гриневича, який є співавтором книги "Бабин Яр: історія і пам'ять", українська допоміжна поліція на час масових розстрілів у Бабиному Яру складалася з 150 колишніх радянських військовослужбовців, які погодились співпрацювати з німцями, та 50 мельниківців (членів ОУН(м)). Німці не хотіли, щоб українська допоміжна поліція перебувала в Бабиному Яру на час масових розстрілів для того, щоб поліцейські не розказали місцевим мешканцям, що відбувається в Бабиному Яру. Німці на окупованих територіях озброювали українську допоміжну поліцію дуже обмеженою кількістю гвинтівок та патронів до них, не включаючи до озброєння кулеметів, з яких проводилися розстріли у Бабиному Яру. Необов'язково під словом "поліцейський" в контексті трагедії в Бабиному Яру необхідно розуміти українського поліцейського, оскільки значну частину поліцейських становили саме німці.

У публіцистичних статтях різних авторів можна знайти документально не підтверджену інформацію, тобто міф, про участь українців у розстрілах, зокрема Буковинського куреня (якого взагалі на той час не було в Києві). Існує документ, який свідчить про те, що жодні підрозділи Буковинського куреня до та під час розстрілів у Бабиному Яру в кінці вересня 1941 року не прибували.

Характерно, щоб применшити власну вину в масових убивствах, вчинених айнзатцгрупами, керівники айнзатцгруп та зондеркоманд під час судового процесу ("The Einsatzgruppen Case") описували та наголошували на участі у вбивствах інших допоміжних військових підрозділів, що безпосередньо не входили у структури айнзатцгруп і за акції яких вони не могли нести відповідальності, однак при цьому вони жодного разу не згадали про участь підрозділів української міліції (поліції) у розстрілах у Бабиному Яру, що не заважає російській пропаганді посилатися на процес у цій вигадці.

П'ятирічний план реконструкції Києва 1936-1940 років передбачав створити на всій території Бабиного Яру парк. А 20 листопада 1940 року виконком Київради ухвалив рішення № 105/6: "Затвердити під будівництво лижної бази і трампліну територію Бабиного Яру, який раніше використовувався під (військовий) табір і стрільбище".

Закінченню будівництва завадила війна. Бабин Яр став братською могилою понад 100 000 людей, розстріляних нацистами у 1941-1943 роках: євреї, цигани, військовополонені, моряки Дніпровського загону, радянські підпільники, активісти ОУН та інші, кого Третій рейх мав за ворогів.

У березні 1945 уряд УРСР спільно з ЦК КП(б)У ухвалив постанову "Про спорудження монументального пам'ятника на території Бабиного Яру". У 1947 році "пам'ятник жертвам фашистського терору в Бабиному Яру" внесли до Плану відновлення і розвитку Києва на 1948-1950 роки. Але розпочата у 1948 році урядом СРСР антисемітська кампанія "боротьби з космополітами" унеможливила появу монумента, адже переважна більшість жертв Бабиного Яру - євреї. Тоді можновладці звернулись до довоєнного проєкту парку.

У 1950 році прийняли рішення заповнити Бабин Яр відходами виробництва Петровських цегляних заводів для створення плаского рельєфу та прокладення через яр транспортних шляхів і влаштування тут парку. Після перекриття яру земляною дамбою почалося закачування до нього пульпи. Дамба не відповідала проєктним параметрам і нормам безпеки, а пропускна спроможність дренажної системи була недостатньою для відведення надлишків води. 13 березня 1961 року дамба не витримала навантаження, і селевий потік висотою приблизно до 14 м ринув на Куренівку. Офіційні джерела применшували масштаби катастрофи, повідомляючи про загибель лише 145 людей, але насправді, за оцінками сучасних істориків, кількість загиблих сягала приблизно 1 500 людей.

Після катастрофи у відрогах Бабиного Яру ще залишалося понад три мільйони кубічних метрів пульпи. Для продовження робіт із заповнення яру споруджено капітальну бетонну дамбу, прокладено новий потужний водогін для відводу води та вжито інших заходів безпеки. Частина пульпи, що вихлюпнулася на Куренівку, вже у затверділому стані поверталася самоскидами назад і використовувалася для засипання яру.

Згодом через заповнену частину яру було прокладено дорогу з Сирця на Куренівку (частина нинішньої вул. Олени Теліги), влаштовано парк.

Поштова марка України 2011 року, випущена на вшанування 70-ї річниці трагедії Бабиного Яру

Поштова марка України 2016 року, випущена на вшанування 75-ї річниці трагедії Бабиного Яру

Автори - скульптори М. Лисенко, В.Сухенко, О. Вітрик, архітектори А. Ігнащенко, Л.Іванченко, В. Іванченков

Тривалий час радянська влада намагалася замовчати трагедії Голодомору, Голокосту та Куренівки, що сталися в різні роки у Бабиному Яру. У 1965 році був оголошений закритий конкурс на найкращий пам'ятник жертвам Бабиного Яру: найкращими були визнані проєкти відомих київських архітекторів Йосипа Каракіса та Авраама Мілецького[неавторитетне джерело]. Однак представлені проєкти "не вписувалися" у світогляд тодішньої влади, і конкурс закрили, а в жовтні 1966 року в сквері в південній частині яру був встановлений зовсім інший гранітний обеліск. Пізніше у 1976 році було встановлено перший пам'ятник жертвам у Бабиному Яру, частково через привертання уваги громадськості до проблеми відсутності меморіалу жертвам у Бабиному Яру під час мітингу 29 вересня 1966 року за участю відомих дисидентів Івана Дзюби та Віктора Некрасова. Пам'ятник радянським громадянам та військовополоненим солдатам і офіцерам Радянської армії, розстріляним німецькими нацистами у Бабиному яру, що було врешті відкрито у 1976 році, було збудовано на місці обеліску 1966 року[неавторитетне джерело]. Відкриття пам'ятника було зустрінуте жорсткою критикою євреїв поза межами СРСР за те, що євреї не були згадані особливо.

У 2002-2005 роках американська єврейська організація "Джойнт" планувала створити у Бабиному Яру меморіальний проєкт "Спадщина", що передбачав будівництво громадського центру на місці розстрілів у Бабиному Ярі. Через протидію цьому проєкту як серед українських єврейських організацій, так і серед українських державних органів влади, проєкт так і не втілився і все що від нього залишилося - це пам'ятний камінь, на встановленні якого був присутній і тодішній президент Леонід Кучма. За різними непрямими даними, перед закриттям проєкту НУО "Джойнт" витратило близько 5 млн доларів на його розробку.

У березні 2007 року на території Бабиного Яру було створено Національний історико-меморіальний заповідник "Бабин Яр" з метою вшанування та увічнення пам'яті жертв війни і політичних репресій. На базі Національного історико-меморіального заповідника "Бабин Яр" планується створення Меморіального центру "Бабин Яр", проєкт якого у лютому 2019 році представили українській громадськості українські історики Інституту історії України НАН.

У вересні 2016 році російські олігархи Михайло Фрідман, Павло Фукс та Герман Хан ініціювали створення приватного Меморіальний центр Голокосту "Бабин Яр" (МЦГБЯ) на території Бабиного Яру. Цей проєкт викликав суттєві застереження у представників наукової спільноти та єврейської громади України через накинуту російськими спонсорами-замовниками олігархами Фрідманом, Фуксом, та Ханом неприйнятну антиукраїнську ідеологію меморіалу. Проєкт назвали "троянським конем" російського президента Володимира Путіна, з допомогою якого він збирається нав'язувати світові російський антиукраїнський наратив, що українці антисеміти, націоналісти, фашисти, та нацисти. У жовтні 2018 року висловлено пропозицію створити на території Бабиного Яру Меморіальний квартал за аналогією з Музейним кварталом у Відні. У травні 2020 року з закликом до української влади зупинити антиукраїнський проєкт меморіалу про Бабин Яр спонсорований за гроші російських олігархів у часи російської військової агресії в Україні виступили понад 750 українських інтелектуалів.

У Бабиному Яру та поблизу нього встановлено 25 пам'ятників, зокрема:

Пам'ятник радянським громадянам та військовополоненим солдатам і офіцерам Радянської армії, розстріляним німецькими нацистами у Бабиному яру.

Пам'ятник розстріляним євреям у вигляді менори.

Хрест у пам'ять про 621 розстріляного члена ОУН, встановлений 21 лютого 1992 р.

Пам'ятник розстріляним у Бабиному яру дітям.

Пам'ятник жертвам нацизму біля перетину вулиць Дорогожицької та Оранжерейної, з символічним зображенням концтабору та написами "Пам'ять заради майбутнього" і "Світові, знівеченому нацизмом". Апостроф у слові "Пам'ять" зроблено у вигляді латинської літери "u" ("українці") зі штампом "Ost" ("остарбайтери"). Встановлений у 2005 р.

Пам'ятник жертвам Куренівської трагедії 1961 року.

Пам'ятник підпільниці, Герою України Тані Маркус на розі вулиць Дорогожицької та Олени Теліги.

У вересні 2023 року до Міжнародного реєстру Програми ЮНЕСКО "Пам'ять світу" внесена "Документальна спадщина "Бабин Яр", до складу якої увійшли архівні фонди семи українських архівів, що зберігають оригінали документів про події Голокосту, серед яких:

Центральний державний архів громадських об'єднань та україніки (чотири фонди - фонд 166 "Комісія Академії наук УРСР з історії Вітчизняної війни в Україні, м. Київ (1943-1950)", фонд 1 "Центральний комітет Комуністичної партії України (ЦК КПУ), м. Київ (1918-1991)", фонд 7 "Центральний комітет Ленінської комуністичної спілки молоді України (Молодь за демократичний соціалізм) (ЦК ЛКСМУ (МДС)), м. Київ (1919-1991)" і фонд 62 "Український штаб партизанського руху (УШПР) (1942-1944)", у яких зокрема перебувають на зберіганні такі документальні джерела інформації - листівка німецької окупаційної влади з оголошенням про обов'язковий збір усіх євреїв Києва та його околиць, розповіді безпосередніх учасників подій, яким пощастило врятуватися (Діна Пронічева, Олена Книш) і киян, що в той час перебували у столиці (Микола Прахов), спогади колишніх в'язнів Сирецького концтабору, які 1943 року брали участь у спаленні тіл загиблих (Володимир Давидов, Володимир Кукля, Леонід Островський), довідка Українського штабу партизанського руху про розстріли євреїв), документи радянських органів влади, пов'язані з меморіалізацією місця трагедії (про спорудження пам'ятників жертвам нацистів у Києві, зокрема у Бабиному Яру; про несанкціонований мітинг у Бабиному Яру 1966 року за участю Віктора Некрасова, Івана Дзюби, Бориса Антоненка-Давидовича, Рафаїла Нахмановича, Едуарда Тимліна та інших відомих представників єврейської й української інтелігенції; фотографії монумента, встановленого в Бабиному Яру 1976 року), а також матеріали розслідування причин Куренівської катастрофи 13 березня 1961 року).,

У 1945 році Дмитро Клебанов, український композитор і диригент єврейського походження, написав свою Симфонію № 1 ("Бабин Яр"). Тематичний матеріал симфонії був пронизаний єврейськими мелодіями, а апофеозом став скорботно-траурний вокаліз, шо нагадує єврейську поминальну молитву Каддіш. Трагедії також присвячена Симфонія № 13 Дмитра Шостаковича.

Про Бабин Яр писали Віктор Некрасов, Євген Євтушенко, Єфрем Баух, Ілля Левітас та ін.

У 1980 році драматург Олександр Борщаговський написав п'єсу "Дамський кравець", у якій зображено життя киян єврейської національності напередодні розстрілу в Бабиному Яру. П'єса була екранізована у 1990 році ( фільм "Дамський кравець", режисер-постановник Леонід Горовець).

Про Бабин Яр знято низку документальних фільмів, зокрема:

"Бабин Яр. Уроки історії", 1981, "Укртелефільм", сценарист та режисер - Олександр Шлаїн, співавтор - Володимир Георгієнко;

"Бабин Яр", 1989, "Укркінохроніка", режисер - Ізраїль Гольдштейн;

"Бабин Яр. Правда про трагедію", 1991, "Укртелефільм", сценарист та режисер - Олександр Шлаїн, співавтор - Володимир Георгієнко);

"Жінки з вулиці Бабин Яр", 1992, "Укртелефільм", режисер - Володимир Георгієнко;

"Бабин Яр у пошуках памяті...", 2017, продюсер - Віталій Нахманович, режисер та кінооператор - Володимир Чеппель;

"Бабин яр. Контекст", 2021, сценарист та режисер Сергій Лозниця.

1. Patrick Dempsey Babi-Yar: a jewish catastrophe. P. A. Draigh (Publishing), 2005 ст. 152

2. Віталій Нахманович (науковий редактор), Анатолій Подольський (автор передмови), Михайло Тяглий (відповідальний редактор), ред. (2017). БАБИН ЯР: МАСОВЕ УБИВСТВО І ПАМ'ЯТЬ ПРО НЬОГО (PDF) (Матеріали міжнародної наукової конференції) (українською та російською) . Київ. с. 143-144. ISBN 978-966-2214-11-6.

3. ↑ Круглов А. Трагедия Бабьего Яра в немецких документах. - Днепропетровск: Центр "Ткума"; ЧП "Лира ЛТД", 2011. - 140 с. ISBN 978-966-383-346-0 (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 9 серпня 2021.

4. Трагедія Бабиного Яру крізь призму архівних документів Служби безпеки України / Т. О. Євстаф'єва // Архіви України. - 2011. - № 5. - С. 137-158. - Бібліогр.: 76 назв. - укр (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 24 вересня 2021.

5. Бабин Яр: масове убивство і пам′ять про нього. Матеріали міжнародної наукової конференції 24-25 жовтня 2011 р., м. Київ / В. Нахманович, А. Подольський, М. Тяглий. Український центр вивчення історії Голокосту; Громадський комітет для вшанування пам'яті жертв Бабиного Яру. - К., 2012. - 256 с. (PDF). Архів оригіналу (PDF) за 24 вересня 2021.

6. Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland by Christopher R. Browning. Page 16,18(англ.)

7. John R. Angolia/Hugh P. Taylor: Uniforms, Organization & History of the German Police Volume 1.(англ.) pages 124, 308; POLIZEI-BATAILLON 45(італ.), POLIZEI BATAILLON 303(італ.)

8. Hitler's Willing Executioners: Ordinary Germans and the Holocaust Paperback by Daniel Jonah Goldhagen (англ.)

9. NUERNBERG MILITARY TRIBUNAL Volume IV "The Einsatzgruppen Case" (PDF). Архів (PDF) оригіналу за 9 липня 2012.

10. В. Р. Нахманович. Буковинський курінь і масові розстріли євреїв Києва восени 1941 р. [Архівовано 17 лютого 2019 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. - 2007. - № 3 (474). - С. 76-97

11. Блог історика: 1961 рік. Куренівська трагедія [Архівовано 14 березня 2016 у Wayback Machine.] Цалик Станіслав Миколайович

12. Концепція комплексного розвитку (меморіалізації) Бабиного Яру з розширенням меж Національного історико-меморіального заповідника "Бабин Яр". Авт. кол.: Г. Боряк (голова), В. Гриневич, М. Гутор, Н. Кашеварова, С. Кот, В. Крупина, Ф. Левітас, О. Лисенко (заст. голови), В. Нахманович (заст. голови), Т. Пастушенко (секретар), І. Патриляк, А. Подольський (заст. голови), І. Пошивайло, О. Сабецька, В. Сімперович, М. Тяглий, А. Шуляр, В. Яременко. Київ: Міністерство культури України; НАН України. Інститут історії України; Національний історико-меморіальний заповідник "Бабин Яр". 2019. 119 стор. (На правах рукопису)

13. Звернення української культурної та наукової спільноти щодо меморіялізації Бабиного Яру. Критика. травень 2020. Архів оригіналу за 21 червня 2020.

Бабин Яр: масове убивство і пам'ять про нього: матер. Міжнар. наук. конф.; м. Київ; 24-25 жовтня 2011 р. / [редкол.: В. Нахманович та ін.]. - 2-е вид., допов. - Київ: ФОП Москаленко О. М., 2017. - 288 с. - ISBN 966-2214-11-6.

Бабин Яр: Пам'ять на тлі історії: альбом-каталог / упоряд. В. Нахманович. - Київ: Laurus, 2017. - 252 с. - Текст парал. англ. - ISBN 617-7313-02-0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ба́бин Яр - урочище (парк) на північно-західній околиці Києва. Простягається від Кирилівської вулиці в напрямку вулиці Юрія Іллєнка між Кирилівською церквою і вулицею Олени Теліги. Перша згадка - у 1401, коли володарка цієї землі жінка-шинкарка ("баба") продала її Домініканському монастирю. У XV-XVII ст. згадується також як урочище Бісова баба, Шалена баба.

# data[].attributes.headline
Киянину Олекса

# data[].attributes.body
Киянину Олександру Берлянту 41-го було 6 років. Перед тим як нацисти мали зайти у місто, він разом із матір'ю виїхав до Алма-Ати, його батько і бабуся залишились.

“Бабуся відмовилась їхати з нами й сказала: я нікуди не поїду, у 1917-му році німці були в Києві і я пекла їм різні пиріжки. Вони в мене жили й все було добре”, — згадує Олександр Берлянт.

Батька Олександра, Семена Берлянта, який був євреєм, Гестапо схопило у жовтні 41 року. Його відправили до Сирецького концтабору. Звідти у 43-му році його разом з іншими 200 полоненими відправили до Бабиного Яру, де їх змушували, до 15-ти годин на добу, викопувати трупи та спалювати їх. Ось як він свідчив про це під час допитів у НКВС.

“Розгортали ми ями, витягували з них трупи і після цього будували тимчасові печі. Вони будувались таким чином: приносили із єврейського кладовища гранітні пам'ятники, накладали їх навколо ями, на них клали залізні рейки, на які клали металеві сітки. На сітки клали шар дров, а потім клали вириті трупи. Трупи складали висотою 2 - 2.5 метра. Приблизно 300 трупів, а потім їх підпалювали", — розповідав Семен Берлянт.