# data[].attributes.body
Sidsel

Jeg er et reflekterende, kreativt menneske, som er stolt af den, jeg er.

Jeg er en datter af min mor Sanne og far Hasse, og storesøster til min lillebror Thomas. Derudover er jeg et barnebarn, niece og kusine.

Jeg holder af at passe på mig selv. Jeg elsker at spise sundt, træne regulært og passe på mit hår og min hud. I samme boldgade, elsker jeg at reflektere gennem kreativt udtryk, det kunne være at danse, tegne/male, skrive digte eller bare sammenhængende tekster, endda også at synge og lytte til musik. Jeg elsker at have en intelligent diskussion, da jeg fremfor at se det som et skænderi, ser det som en måde at uddybe min holdning, og give den oprigtig værdi. Jeg elsker selvfølgelig også min nærmeste familie og venner, specielt min mor. Min mor er min yndlingsperson i hele verden.

Jeg føler mig generelt som en venlig person, der er god til at lægge tid og følelser i det eller dem, jeg finder værdi i. Jeg føler mig god til at perspektivere, og dermed forstå andre, på et empatisk niveau. Jeg føler mig også som oftest tilfreds. Tilfreds med mit liv, og hvad jeg har gjort det til.

Jeg trænger til at komme videre, og ud af folkeskole. Jeg mangler disciplin, færdiggøre og udføre alle de ting jeg ønsker, fordi jeg ved jeg kan. Jeg trænger til at være mere impulsiv, det her med, at handle på lige det jeg føler, når jeg føler det, så jeg undgår at blive overstimuleret, fordi jeg trækker stikket når jeg skal. Min energi forlader mig i sekundet, der er en lille ting for meget, som jeg ikke kan rumme. Derfor ville det være rart at kunne mærke det, og passe på mit overskud og energi i sekundet, fremfor på længere sigt. Jeg trænger til et menneske, der holder af mig, som jeg gør dem.

Jeg frygter at være ens yndlingsperson. Det med, at hele en andens humør og måde deres dag udspiller, er baseret på mit overskud og udtryk den dag. Jeg frygter at være irreterende, ved at være "for meget". Jeg frygter at kvæle folk, i min oprigtige kærlighed for dem. Jeg frygter nærmere på vegne af andre. Jeg frygter krig, for det ved jeg min lillebror ikke ville kunne komme igennem, det samme som pludselig død i familien.

Jeg vil give mine nærmeste en person de kan gå til, ikke kun med problemer, men også refleksioner omkring deres situation. Jeg ønsker at folk kan finde klarhed i deres liv, hvis de ønsker det, ved at snakke med mig. Jeg vil gerne give følelsen af at være elsket. Jeg elsker meget, og udtrykker det også, med både ord, gestus og min prioritering, hvilket er noget, jeg har valgt at give.

Jeg drømmer om at rejse verden rundt og se en masse kulturer. Jeg drømmer om at finde et arbejde jeg nyder, noget jeg kan lide at lave, fremfor at have en ”Ej nu skal jeg på arbejde igen” indstilling.

Jeg bor i Aabenraa, 6200, Karpedam 20. Går i skole på Løjt Kirkeby, har en kernefamilie i en villa, med en højere middelklasse indtægt.

Jeg hedder Sidsel Eduard, går i 9. x på Løjt Kirkeby skole. Jeg er rengøringsdame på Gazzværket i Aabenraa.

# data[].attributes.attachment_caption
Dette billede beskriver mig, og er et visuelt forsøg på en indre personkarakteristik, da jeg ikke synes, det er vigtigt, hvordan jeg ser ud. Så skulle jeg sidde og vælge det "rigtige" billede, som jeg ikke syntes var akavet eller grimt. Det synes jeg er overfladisk -og det er noget, som jeg ikke er. 

# data[].attributes.body
60'ernes modernisme har stort præg af, at det er livet efter krig. Folk bærer en pessimisme og håbløshed, som giver folk et ønske om noget nyt og bedrer, specielt fordi den kolde krig starter, selvom folk havde et ønske om, at være færdig med krig.

Det nævnes i Patienten, at hans hoved er fra en, der er faldt i krig. Så det refererer han også til.

Folk går også væk fra, at bygge videre på gamle traditioner og myter. Man begynder at skrive om alle de ting, der sker i verden rundt om, og faktummet at den rykker frem.

Han snakker om, hvordan hans identitet løber med hans omgivelser, og alle de muligheder der føler med.

I 60'erne gik man op i ekstentialisme og absurdisme, som betyder, at man reflekterede meget over ens identitet, og alle de ting, man ikke forstod kunne lade sig gøre.

Digteren og forfatteren Seeberg, er netop kendt for, at overdrive disse to ting. Det gør han også i patienten, når han fortæller hvordan, han hele tiden nemt kunne erstattes, og følte han mistede sig selv, i den proces.

# data[].attributes.body
Patienten

Jeg er taknemlig, krævende og syg.

Jeg er far til to, og mand til min kone, som jeg alle elsker, men desværre ikke ser så meget, da jeg er på hospitalet.

Jeg kan lide at få omsorg og føle mig elsket. Jeg elsker opmærksomhed, og dermed at blive pusse nusset om.

Han føler sig forfængelig, og som en ændret person, efter alle hans operationer. Derudover føler han sig utilfreds med de ting han har, han vil have mere.

Han trænger til oprigtig kærlighed, for den han er. Han mangler en selvtilfredshed, og accept for hans verden.

Han frygter ikke at være god nok, og at ramme ved siden af den perfektionisme, han føler er blevet trukket ned over ham. Han frygter at han vil ende sit liv, som en uelsket person, og vil derfor hele tiden gerne "redes", selv hvis det koster ham livet.

Han vil gerne give karisma og udstråles som en, folk gerne vil opnå, at blive til. Han vil gerne give en følelse af jalousi til andre.

Han drømmer om at opnå perfektion, kærlighed og selvtrilfredshed.

Hans umiddelbare miljø, er på et hospital, og han må næsten have en del penge, eftersom han har kunne betale for alle de her falske legemer.

Han omtales Patienten, og lever som en syg på hospital.