# data[].attributes.headline
В університеті він був

# data[].attributes.body
В університеті він був виключений за політичну діяльність, однак це не зупинило його в творчих пошуках.

У 1976 році Іван Драч отримав Шевченківську премію за збірку поезій «Корінь і крона».

Іван Драч завжди знаходив особливе в повсякденному і робив його незвичайним. Його метафори й досі вражають: "у соняшника були руки й ноги", "протуберанці сторч головою", "вийшов з радіо чорний лев". Неймовірна форма і складна поетична мова Драча виглядають як коштовні камені, що не дають змоги просто йти поетичною стежкою, а змушують зупинитися і придивитися до звичних явищ, відкриваючи їх нові грані. Деякі його вірші нині сприймаються як пророцтва.

Помер митець на 81-му році життя, 19 червня 2018 роки після важкої хвороби легень.

Казакова Вікторія

# data[].attributes.headline
У 1966 році В’ячеслав 

# data[].attributes.body
У 1966 році В’ячеслав Чорновіл відмовився давати свідчення у справі проти своїх товаришів — братів Горинів, Мирослави Зваричевської та Михайла Осадчого, навіть попри те, що ті вже визнали свою провину, і потреба уникати свідчень була відсутня. Через це його притягли до суду, і він отримав свій перший вирок. У 1972 році він знову витримав 83 допити, але залишався вірним своїм принципам і не свідчив проти друзів.

На президентських виборах 1 грудня 1991 року за В’ячеслава Чорновола віддали голоси 7 420 727 українців (23,27%). Він зайняв друге місце слідом за Леонідом Кравчуком.

Багато хто вважає, що смерть В’ячеслава Чорновола в автокатастрофі була політичним вбивством, скоєним напередодні президентських виборів. Пасажир КамАЗа Іван Шолом, який міг давати вказівки водієві Володимиру Куделі, що виконував фатальний розворот на трасі, помер незабаром після аварії. Колишній заступник генерального прокурора Микола Голомша висловлював припущення, що Чорновола після аварії добили кількома ударами кастета. Проте доказів для доведення умисного вбивства в суді не зібрали. 21 січня 2014 року суд задовольнив клопотання водія Куделі, визнавши аварію нещасним випадком, і закрив справу.

Казакова Вікторія

# data[].attributes.attachment_caption
"Кожен повинен володіти своїми думками. Як тільки відчуваєте, що в думці караєте чи лаєте когось, треба схаменутися. Погані думки – найгірше, що може бути в людини".- Цитата Ігоря Юхновського. Джерела інформації: https://gazeta.ua/articles/life/_a-ne-znayu-scho-znachit-u-cij-vijni-vigrati-golovni-citati-igorya-uhnovskogo-z-yakim-proschayutsya-u-lvovi/11762

# data[].attributes.headline
Казакова Вікторія

# data[].attributes.body
Казакова Вікторія

# data[].attributes.headline
  Л.Лук’яненко – дисид

# data[].attributes.body
Л.Лук’яненко – дисидент, один зі співзасновників Української гельсінської групи, народний депутат Верховної Ради чотирьох скликань, дипломат, автор «Акта проголошення незалежності України», Герой України, непересічна особистість новітньої історії, людина надскладної долі.

1. Пережив Голодомор завдяки батькові, який закопав мішок картоплі під стежкою.

2. Служив в армії майже 9 років.

3. Провів в ув’язненні майже третину свого життя – 27 років. Його звинувачували в «антирадянській агітації та пропаганді».

4. 45 разів оголошував голодування.

5. 500 днів провів у карцері, два з половиною місяці – у камері смертників.

6. 1961 р. був засуджений до страти. 72 днів перебував у камері смертників, потім вирок змінили на 15 років ув’язнення.

7. У 1977 р. суд у Городні (Чернігівщина) визнав Левка Лук’яненка «особливо небезпечним рецидивістом».

8. Мав заборону жити у радіусі 100 км, навіть більше, від Києва. У Ніжині також йому заборонили жити.

9. У 1988 р. Левкові Лук’яненку пропонували емігрувати, щоб він із-за кордону критикував радянську владу. Він відмовився.

10. Написав проєкт Акта проголошення відновленої незалежності України та прочитав його у Верховній Раді у 1991 р.

Джерело https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9B%D1%83%D0%BA%27%D1%8F%D0%BD%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE_%D0%9B%D0%B5%D0%B2%D0%BA%D0%BE_%D0%93%D1%80%D0%B8%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87

# data[].attributes.headline
У 1960-х він став одни

# data[].attributes.body
У 1960-х він став одним з лідерів дисидентського руху в Україні. Засновник та редактор «Українського вісника»(1970-1972 рр; 1987-1989 рр), в якому оприлюднювали матеріали самвидаву та хроніки національного спротиву. Член Української гельсінської групи (1976 р.), а згодом Української гельсінської Спілки (1988 р.). Очолив партію Народний Рух України. Разом з Василем Стусом та Іваном Дзюбою узяв участь у прем’єрі фільму Сергія Параджанова «Тіні забутих предків» у вересні 1965-го. Під час якої відбулася акція протесту щодо незаконних арештів української інтелігенції.

Джерела: https://uinp.gov.ua/istorychnyy-kalendar/gruden/24/1937-narodyvsya-vyacheslav-chornovil https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A7%D0%BE%D1%80%D0%BD%D0%BE%D0%B2%D1%96%D0%BB_%D0%92%27%D1%8F%D1%87%D0%B5%D1%81%D0%BB%D0%B0%D0%B2_%D0%9C%D0%B0%D0%BA%D1%81%D0%B8%D0%BC%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87

# data[].attributes.body
"Без референдуму Незалежність не була би настільки цінною".

Ігор Юхновський з особливим теплом згадує ті дні, коли парламент проголошував суверенітет, а потім і Незалежність України. Передовсім, то було свято народу, котрий втілив своє велике бажання мати державу.

# data[].attributes.headline
У березні 1990 року об

# data[].attributes.body
У березні 1990 року обраний депутатом Верховної Ради України. У парламенті очолював опозицію як Голова Народної Ради. Був співавтором Декларації про державний суверенітет України. Був народним депутатом І–IV скликань Верховної Ради України.  У 1991 році був кандидатом у Президенти України, але набрав 554 719 голосів або 1,74 %.

# data[].attributes.body
У два роки пережив Голодомор. Згадував, як бабуся терла кору, щоб прогодувати родину, і що мама, яка працювала санітаркою в лікарні, розповідала вдома, як до них привозили виснажених голодом людей. Голод змусив родину Дзюб переїхати із Миколаївки в сусіднє робітниче селище Новотроїцьке, а звідти – в Оленівські Кар'єри (тепер Докучаєвськ).

# data[].attributes.body
Рідна мова — це найособистіша і найглибша сфера обстоювання свого «я», коли воно є, своєї особистої і національної гідності. Та річ не тільки в цьому. Річ і в об'єктивній природничості, необхідності, доцільності рідних мов та мовного розмаїття в багатонаціональному світі, річ в об'єктивній цінності їх для картини світу, річ у тому, що з умиранням усякої, а особливо розвиненої національної мови, людство назавжди втрачає одну із сторінок своєї духовної історії, стає біднішим і несправедливішим.
Сьогодні на мови та їхнє майбутнє треба дивитися не лише з погляду їхніх функцій, але й з погляду зафіксованих у них багатств національної духовності та історії. — «Вечірній Київ», 29 червня 1987 року.

# data[].attributes.headline
У 1965 році Дзюба опуб

# data[].attributes.body
У 1965 році Дзюба опублікував свою найвідомішу працю – памфлет «Інтернаціоналізм чи русифікація», доводячи в ньому, що «ідея асиміляції націй, ідея про майбутнє безнаціональне суспільство – це не ідея наукового комунізму, а того «комунізму», який Маркс і Енгельс називали казарменим». Тобто він спирався на праці Леніна, Маркса та Енгельса, цитував партійні постанови.

Крутько

# data[].attributes.headline
24 вересня 1965 року н

# data[].attributes.body
24 вересня 1965 року на прем'єрі «Тіней забутих предків» у Києві Іван Дзюба, Василь Стус і В’ячеслав Чорновіл відкрито виступили проти радянських репресій.

"У нас велике свято, - сказав Дзюба у мікрофон, - але й велике горе. В Україні почалися арешти творчої молоді".

Вони закликали глядачів встати на знак протесту. Це стало одним із перших відкритих спротивів режиму, після чого всі учасники зазнали переслідувань.

Крутько

# data[].attributes.headline
Левко Лук’яненко (1928

# data[].attributes.body
Левко Лук’яненко (1928–2018) У 1959 р. створив опозиційну Українську робітничо-селянську спілку, за що у 1961 р. засуджений до розстрілу (замінено на 15 років ув’язнення). Після звільнення у 1976 р. – один із засновників Української гельсінської групи, знову заарештований. До останніх днів активно підтримував українську армію. Помер 7 липня 2018 р., похований на Байковому кладовищі.

Цитата:

280 років українці допомагали московітам будувати російську імперію, а тепер доля зобов’язує нас її зруйнувати

Джерела інформації:

https://uinp.gov.ua/istorychnyy-kalendar/serpen/24/1928-narodyvsya-dysydent-levko-lukyanenko

https://www.youtube.com/watch?v=bFa4RhNZ_E0

https://tsn.ua/ukrayina/pomer-levko-luk-yanenko-nayyaskravishi-citati-ukrayinskogo-disidenta-1183071.html

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
ЛЕВКО ЛУК'ЯНЕНКО: Історія людини, чиє життя складалося з боротьби

# data[].attributes.body
Цікавою видається вже перша збірка поета «Соняшник», у якій оспівувалась доля звичайної людини, невичерпність людського генія на теренах науки й техніки, бажання розгадати таємниці буття. І до сьогодні «візитковими» для Івана Драча є твори, які ще на початку 60-х захоплювали читачів неординарністю поетичного мислення: «Балада про соняшник» (котра дала назву й дебютній збірці) та «Етюд про хліб».

Його поезії відомі у перекладах російською, білоруською, азербайджанською, молдавською, польською, чеською, німецькою та іншими мовами.

А ще Іван Драч очолював Державний комітет інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, був народним депутатом і першим головою Народного Руху України.

Драч ніколи не вважав себе дисидентом. Він порівнював себе з «волом, робочою бджолою». За своє життя встиг створити стільки, скільки вистачило б на декілька людських життів, реалізувавши власну життєву програму по максимуму, хоча сам скромно стверджував, що «дуже мало досяг».

Його енергія, впертий оптимізм і віра – у життя, у людей, у власну країну (і це попри особисті трагедії) – вражає й сьогодні та надихає молодь. Повагу викликає не тільки кількість зробленого Драчем, але й якість. Митець ніколи не опускався нижче певного рівня, не був помічений у халтурі. Та, мабуть, найголовніша риса Івана Драча – це чесність. Він був чесним поетом, чесним політиком, і залишався просто чесною людиною, а це – неабияка чеснота за будь-яких часів. Вона – на вагу золота, так само, як і її носії.

Нині варто згадати слова письменника, які, як ніколи, є актуальними: «Саме зараз, незважаючи на кровопролиття, кується нація. Або вона відбудеться як така, або знищиться і стане добривом для сусідніх держав».

Джерело: https://man.rv.ua/news/ivan-drach-mytets-iakyy-probudyv-interes-do-vsoho-ukrainskoho.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Поезія Івана Драча у 60-ті роки стала таким свіжим вітром, який пробудив інтерес у багатьох не тільки до української поезії й української літератури, а ширше - взагалі до всього українського. Тоді поезія захоплювала уми багатьох людей. То був час, коли лише у метафорі можна було щось висловити, якимись натяками, щось таке, що не можна було висловити ніде. Іван Драч це дуже добре робив. Він був поетичним лідером шістдесятників", − так про свого колегу Івана Федоровича відгукувався поет та видавець Іван Малкович, назвавши його Гоголем у поезії.

Іван Драч народився 17 жовтня 1936 р. в у Теліжинці Тетіївського району на Київщині. Уже у 1951 році у районній газеті був надрукований його перший вірш. Після закінчення Тетіївської середньої школи І. Драч викладав російську мову та літературу в семирічці сусіднього села Дзвінячого. Служив у війську. У віці, коли інші закінчують університет, вступив на перший курс філологічного факультету Київського університету, але навчання не закінчив, був виключений під тиском каральних органів. Влаштувався на роботу в "Літературну Україну". Закінчив дворічні Вищі сценарні курси у Москві, працював сценаристом на кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка, згодом - у редакції журналу "Вітчизна".

У 1961 р. І. Драч опублікував у "Літературній газеті" драму-феєрію "Ніж у сонці", яка відразу привернула увагу критики. Протягом 1962-1988 pр. побачили світ його збірки: "Соняшник" (1962), "Протуберанці серця" (1965), "Балади буднів" (1967), "До джерел" (1972), "Корінь і крона" (1974), "Київське небо" (1976), "Шабля і хустина" (1981), "Драматичні поеми" (1982), "Теліжинці" (1985), "Чорнобильська мадонна" (1987), "Храм серця" (1988).

Збірку І. Драча "Корінь і крона" було відзначено Державною премією України імені Т. Шевченка у 1976 р.
Творчість митця - це постійний пошук й новаторство
Цікавою видається вже перша збірка поета "Соняшник", у якій оспівувалась доля звичайної людини, невичерпність людського генія на теренах науки й техніки, бажання розгадати таємниці буття. І до сьогодні "візитковими" для Івана Драча є твори, які ще на початку 60-х захоплювали читачів неординарністю поетичного мислення: "Балада про соняшник" (котра дала назву й дебютній збірці) та "Етюд про хліб".

Його поезії відомі у перекладах російською, білоруською, азербайджанською, молдавською, польською, чеською, німецькою та іншими мовами.

А ще Іван Драч очолював Державний комітет інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, був народним депутатом і першим головою Народного Руху України.

Драч ніколи не вважав себе дисидентом. Він порівнював себе з "волом, робочою бджолою". За своє життя встиг створити стільки, скільки вистачило б на декілька людських життів, реалізувавши власну життєву програму по максимуму, хоча сам скромно стверджував, що "дуже мало досяг".

Його енергія, впертий оптимізм і віра - у життя, у людей, у власну країну (і це попри особисті трагедії) - вражає й сьогодні та надихає молодь. Повагу викликає не тільки кількість зробленого Драчем, але й якість. Митець ніколи не опускався нижче певного рівня, не був помічений у халтурі. Та, мабуть, найголовніша риса Івана Драча - це чесність. Він був чесним поетом, чесним політиком, і залишався просто чесною людиною, а це - неабияка чеснота за будь-яких часів. Вона - на вагу золота, так само, як і її носії.

Нині варто згадати слова письменника, які, як ніколи, є актуальними: "Саме зараз, незважаючи на кровопролиття, кується нація. Або вона відбудеться як така, або знищиться і стане добривом для сусідніх держав".

Помер митець на 81-му році життя, 19 червня 2018 року, після важкої хвороби легень. Це стало непоправною втратою для українського народу, але написані ним слова навіки закарбувалися у нашій пам'яті.
"Ми чорні гори перегорнем". Вічній пам'яті Івана Драча 21 червня 2018, 23:47

Оксана Пахльовська
Слово скульптурне і стихійне. Струм фантазії, якій немає стриму, - і металічний блиск леза іронії. Парадокс у парадоксі. Магматичний поет - але й протеїчний. Його Прометей - "ленінець духом". Поет, що стає соняшником під палючим сонцем поезії, - а потім "садить" соняшники у Шушенському.

Можливо, отой химерійний "дядько Кирило", який отримав у подарунок від Нового року непрохані крила, - мимовільна самометафора. І самому вже ті крила сильно ускладнювали життя, тож дядько Кирило крила обтинав, і рубав сокирою, і вже й хату ними обгороджував. Але крила жили своїм життям, і поети їх розкрадали, на те ж і крила: "і снилося небо порубаним крилам".

По-різному зараз згадують Поета, що пішов з життя в цей страшний день 19 червня, - хто розпачем, хто світлим смутком, хто раціональним аналізом Драча як сценариста і лідера Руху. А хто спекулятивно: "і-я-там-був", "а-він-мені", "а-я-йому". А за тим всім стоїть велике і складне питання: поет у своєму суспільстві, нерозуміння цього поета, нездатність осмислити явище, до якого він належить, цинічна експлуатація літературних феноменів задля індивідуального самоствердження.

Поет, в якому живе історія, а не шоу, завжди лишає на стіні напис "мене, текел, фарес". А нащадкам належить розгадати: хто ж це приходив і про що попередив.
"А де Іван Драч?"
Важко боротись із філологічною спокусою підсвітити єлейну патоку деяких дописувачів іншими цитатами: цитатами, в яких культивувалась системна зненависть до шістдесятництва від самого початку Незалежності - і до сьогодні. На те були (і є) літературні причини, і політичні, і навіть психоаналітичні. Яку б некритично дібрану низку імен не кріпити нині до шістдесятників, їх насправді не було багато: у найкращі часи - кристалічне сузір'я першорядних протестних талантів, по кілька в кожній мистецькій та інтелектуальній площині, - сузір'я, яке крушили і яке саме розпадалось, бо про великі особистості йшлося, - і кожен, врешті, потім йшов за своїм і золотим і чорним плугом. Люди надзвичайно яскраві і складні, драматичні і дуже індивідуальні, нереально вільні в тюремній системі і молоді серед її архаїки - їхня дивна молодість закроювалась на якийсь епічний час.

І неповторний зв'язок з читачем: так, і слава, але не в тому річ. Йшлося про народження любові читача, реципієнта до літератури, до культури, - в умовах, де культуру було нищено впродовж десятиліть, а раніше століть, - любов на різних рівнях розуміння, але любов. До культури любов, але ж також і до України, - крізь шістдесятників поставала незвідана і минула і майбутня Україна, відсутня в теперішньому часі, але задля якої мало сенс жити і працювати. Крізь шістдесятників пульсувало почуття, свобода, гідність - всі ті виміри, в яких було відмовлено людині в умовах тоталітаризму. Тому я глибоко поділяю думку Тараса Компаніченка, яку він колись сказав Ліні Костенко на одному з її вечорів: своєрідними "шістдесятниками" були й ті, хто підтримував і любив шістдесятників... Це були викладачі, вчені, бібліотекарі, музейні працівники, журналісти, - кристалічний щит "тихої" опозиції, з якої народжувалось громадянське суспільство.

Після Незалежності ця парадигма зламалась: нові літератори часто самі бігли за читачем, намагаючись йому догодити, вписавшись у ту чи іншу прескриптивну парадигму: секс, мат, дно. Талановитих людей, здатних на "самостояння", і сьогодні вистачає, але вони не завжди "мейнстрімові". А адепти постмодерного культу літератури як"гри", наївно фукуямівської віри в "кінець історії", майстри колажів і пастішів, "загального осміяння і глузування", попсової карнавальності та цитатності (а особливо самоцитатності) обрали об'єктом своєї агресії саме шістдесятників.

Як могло суспільство усвідомити власну культуру, якщо не витворилось спокійного, приступного і притомного аналізу культури ХХ століття в його складних пропорціях, періодах неймовірних творчих скарбів - і чорних дірах заборон і аберацій? На читача звалились незрозумілі 20-і роки з непоясненою галактикою імен і текстів, хаос і протагонізми 90-х - і цілеспрямована агресія стосовно шістдесятників. Агресія, позбавлена сенсу і логіки. З одного боку, вони були проголошені "національними фантазерами" і "неонародниками", що незаслужено зайняли "іконостас шкільної програми". А загалом, виявляється, це були заангажовані публіцисти, яких любили насправді не "за поезію", а "за політику". Причому яка маніхейська елементарність підходів: чи ж, наприклад, заборона Міцкевича в Польщі, яка спричинялась до протестів, перетворювала його з поета на політика?! Один самовпевнений невіглас договорився до того, що назвав шістдесятників "новими панами" і водночас - "переконаними комуністами", а ще "сільськими приходьками в місті" (що особливо гарно звучить у країні, де був Голодомор). І таких самовпевнених невігласів і невігласок - це правильна ґендерна форма? - розвелось неміряно.

Водночас шістдесятникам інкримінувалось, що як це так, системи ж не повалили, - і це говорили ті "теоретики", які вступали в партію не в умовах репресій і наївних ілюзій, як Драч, а в контексті перебудови, - наприклад, у рік загибелі Стуса. Звинувачували в "публіцистиці" шістдесятників, пишучи тоді ж високоестетичні вірші про партію. Абсурд зашкалив у громохкій інвективі під назвою "Смерть шістдесятництва": "Шістдесятництво було міфом. Міфом про інтелігенцію (...). Так померли шістдесятники. Померли невчасно і померли безславно. (...) Померло шістдесятництво як міф про покоління інтелігентів - борців за демократію". Автор був незадоволений "мовчанням" шістдесятників і поіменно викликав їх "на килим", на свій суворий суд. "А де Іван Драч? - грізно запитував дописувач. - Чорт візьми, а безпортфельні Іван Дзюба та Мирослав Попович чого бояться? Хто ще тут претендував бути моральним авторитетом? АГОВ!!!"

Так от питання: чи шістдесятники мовчали - чи їх не чули? Чи не здатні - були і є - почути?

Дописувач хотів, щоб шістдесятники поборолись проти олігархів за демократію, доки він презентуватиме фестиваль "День Незалежності з Махном".

А Іван Дзюба і Мирослав Попович писали свої книжки. Які таким дописувачам просто ніколи було читати, хіба в перервах між розмальовуванням голих торсів дівчат у запорозьких степах.

Просто шістдесятники знали, що "Остання барикада" - не арт-кафе і навіть не коктейль. Вони не грались у державу, а її будували.

Тому розуміли, що жодна реальна барикада ніколи не є останньою.

До речі, коли Польща ввійшла в ЄС, Міхнік відійшов від керівництва Gazeta Wyborcza. І сказав: ми свою справу зробили. Тепер робіть ВИ.

Словом, у такому "літературознавстві" не потрібно ні методології, ні термінологічної відповідальності. Головний камертон - "hate speech", "мова зненависті", - таке собі постмодерне перевидання більшовизму.

Справді, було б ЦК, мало б у кого вчитися. Постмодерна енциклопедія "Плерома" висловила таку сентенцію: "На сьогодні дискурсивна сфера "шістдесятництва" остаточно втратила ознаки внутрішньолітературної актуальності". В подібній "науковій" мові можна б сказати, що "внутрішньолітературна сфера шістдесятництва остаточно втратила ознаки дискурсивної актуальності". Жонглювання, псевдо, фальш.

А на одній елітарній львівській дискусії - та навіть і прихильній до шістдесятників - ставилось так питання: "Українська література без шістдесятників. Спроба футурології". Цебто в майбутньому література шістдесятників нам не потрібна. Самокритичний висновок цілковито відповідав високоінтелектуальному рівню дискусії: "Наші вороги роблять все, щоб у нас [в голові] замакітрилось. Оскільки в нас замакітрилось давно, то всі їхні спроби пішли нам тільки на користь, на розмакітрення наших замакітрених голів".

Але ж у кожного наступного покоління спостерігається своє замакітрення голови, відтак між ними загострилася боротьба на рівні ристалища порядкових числівників: вісімдесятники протиставили себе шістдесятникам, з них взяли приклад дев'яностники, сказавши "фе" вісімдесятникам, двотисячники відчули себе напрочуд модерними стосовно дев'яностників, а двітисячідесятники не могли не викликати на прю всіх разом.

Одначе потім настала війна, і згадалось Шевченкове сакраментальне: "що ми?.. Чиї сини? Яких батьків? Ким? За що закуті?" Отож, за законами трагікомічного жанру, дехто з тих, хто найбільше ганив шістдесятників, нашвидкуруч зварганив собі тепер уже престижну генеалогію, оголосивши себе не більше й не менше, як "дітьми шістдесятників", і швиденько "вліз" в танк. А найпасіонарніші громили від постмодернізму з дитячою безпосередністю розвели руками і признались: "Нам сказали про кінець історії, а ми, дурні, повірили". За такі відкриття варто б відразу давати академіка, як на мене. Зрештою, і постмодернізм, з'ясувалось, давно закінчився, та ще й невідомо, чи був він взагалі.

Тобто "брама світла", як називав шістдесятництво Роман Корогодський, зачинилась за одним з найталановитіших і найпарадоксальніших його поетів, а за чверть століття Незалежності не написана навіть історія феномену, ані вивчена творчість цих письменників на рівні, гідному їхніх талантів. Є кілька змістовних досліджень, але виважена аналітика досі тоне в базарному шумі спекуляцій.

Прощання з Іваном Драчем в Володимирському соборі Києва - фото "Лев з симфонічним дитячим серцем"
І от що цікаво: такий парадоксальний і протеїчний Драч був автентичний і в геніальних своїх візіях, і у своїх помилках, і навіть у прагматичних компромісах, коли він визнавав, що писав кон'юнктурні вірші заради проходження книжок крізь цензуру. Автентика людських почуттів, людських стосунків - солідарних і конфліктних, автентика пошуку себе, свого буття-у-світі - це той окремий дар, який був притаманний і Драчеві, і загалом шістдесятницькому колу, - і який так різко контрастує з нинішньою маскарадністю "мейнстрімних" літературних середовищ, що не втратили своєї мішури навіть у часи війни. І які не випадково часто тусять і сьогодні на гроші саме тих олігархів, що чимало доклались до цієї війни.

А Драч зі своїм поколінням обіцяв - і виконав обіцянку, як зміг: "Ми чорні гори перегорнем". І реальність, і метафора, і евфонія... Це покоління перегорнуло чорні гори. Когось ті чорні гори придавили, хтось випростався. Неймовірної сили таланту покоління, якому перешкоджали працювати на кожному кроці - в часи тоталітарні і посттоталітарні. І продовжує вергати ті гори й сьогодні. Один тільки Дзюба працює за комплексну гуманітарну академію. Попередив про "нагнітання мороку". Далі працює для настання світла.

Пам'ятаю перші виступи Драча як лідера Народного руху: стихійні вібрації голосу поступались місцем чітко вимовленим формулам. Говорив державний діяч. Говорила людина, що свідомо творила українську державність. І як йому було боляче дивитись на результат. Він розумів, що на території України зіткнулись дві цивілізації - Заходу і Росії. Розумів, що "молода українська кров" - це "машинне мастило" якогось страшного потайного механізму. Розумів, що Україна потрапила в залізну павутину совкового олігархату. Страшно сказав про "два світових позорища" України: "Культурна столиця України стала сміттєзвалищем. Основа основ нашого духу героїчного, Волинь, де Бульба-Боровець робив Українську повстанську армію, стала основою бурштинової мафії. Люди бабраються в тому болоті, шукають бурштин".

І не мав у собі інших джерел оптимізму, крім зболеної любові до України. Любові критичної, суворої, стоїчної. Любові, що займала все його "симфонічне серце".

Іван Малкович символічно назвав щойно видану книжку поезій Івана Драча: "Вийшов з радіо чорний лев". Драч писав у цьому вірші про Гемінґвея, а написав про себе, про лева в труні: "Лежав сивий засмаглий лев / З симфонічним дитячим серцем".

19 червня ми з Мамою могли тільки сказати одна одній: "І душа моя повна сліз по самісінькі очі".
Оксана Пахльовська - письменниця, культуролог, професор Римського університету La Sapienza

# data[].attributes.attachment_link.title
ІВАН ДРАЧ. Митець, який пробудив інтерес до всього українського

# data[].attributes.attachment_link.description
"Поезія Івана Драча у 60-ті роки стала таким свіжим вітром, який пробудив інтерес у багатьох не тільки до української поезії й української літератури, а ширше - взагалі до всього українського. Тоді поезія захоплювала уми багатьох людей. То був час, коли лише у метафорі можна було щось висловити, якимись натяками, щось таке, що не можна було висловити ніде.

# data[].attributes.attachment_caption
 «Україна розпочинається з тебе!»- В'ячеслав Чорновіл.

# data[].attributes.headline
   З 1990 року Чорнові

# data[].attributes.body
З 1990 року Чорновіл став народним депутатом, був активним членом Народного Руху України та його головою з 1992-го. Тричі обирався депутатом Верховної Ради України. Як депутат, член Парламентської Асамблеї Ради Європи й лідер Руху неодноразово приїздив на зустрічі з мешканцями різних міст. Він володів неймовірною харизмою, збирав у цих містах повні зали, всюди були аншлаги.

Чорновіл всіляко намагався створити умови для самореалізації національної спільноти, набуття економічної могутності та культурного розвитку, втілення в життя соборницької ідеї.

25 березня 1999 року Чорновіл загинув в автомобільній катастрофі під Борисполем. А у 2000 році йому посмертно присвоєно звання Герой України з удостоєнням ордена Держави за визначний особистий внесок у національне відродження України, послідовне відстоювання ідеї побудови незалежної Української держави, активну громадську і політичну діяльність.

# data[].attributes.headline
Юний Дзюба вступив на російську філологію в педінституті тодішнього Сталіно (зараз — Донецьк). Вчився добре, отримував сталінську стипендію, навіть читав "ідеологічно правильні" лекції шахтарям у селах Донеччини. Іван Дзюба був ідеалістом, але що більше відкривав для себе нового, то більше замислювався над тим, чим насправді є радянський світ.

# data[].attributes.subject
Юний Дзюба вступив на російську філологію в педінституті тодішнього Сталіно (зараз — Донецьк). Вчився добре, отримував сталінську стипендію, навіть читав "ідеологічно правильні" лекції шахтарям у селах Донеччини. Іван Дзюба був ідеалістом, але що більше відкривав для себе нового, то більше замислювався над тим, чим насправді є радянський світ.

# data[].attributes.body
Галатенко Таїсія

# data[].attributes.headline
Іван Дзюба та Марта Дзюба познайомилися в 1950-х роках. Марта тоді навчалася в Київському університеті, де вивчала філологію. Іван Дзюба теж навчався в Києві й активно цікавився літературою та суспільними питаннями. питаннями.

# data[].attributes.subject
Іван Дзюба та Марта Дзюба познайомилися в 1950-х роках. Марта тоді навчалася в Київському університеті, де вивчала філологію. Іван Дзюба теж навчався в Києві й активно цікавився літературою та суспільними питаннями. питаннями.

# data[].attributes.body
Вони познайомилися через спільне коло інтелектуалів та митців, які прагнули національного відродження в Україні. Їх об’єднувала любов до української культури, мови та літератури. Марта підтримувала чоловіка у складні часи, особливо коли його переслідувала радянська влада за правозахисну діяльність.

# data[].attributes.headline
Левко Лук'яненко — видатний український дисидент, правозахисник, політик і письменник. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.subject
Левко Лук'яненко — видатний український дисидент, правозахисник, політик і письменник. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.body
1. Співавтор Акта проголошення незалежності України

Лук'яненко був одним із авторів Акта проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

2. Смертний вирок, замінений на ув'язнення

У 1961 році його засудили до страти за "антирадянську діяльність", але вирок замінили на 15 років ув’язнення. Загалом у радянських таборах і тюрмах він провів 27 років.

3. Засновник Української Гельсінської групи

Лук'яненко був серед ініціаторів створення Української Гельсінської групи, яка боролася за права людини в СРСР.

4. Балотувався в президенти України

У 1991 році брав участь у перших президентських виборах, але поступився Леоніду Кравчуку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия (1)

# data[].attributes.headline
В'ячеслав Чорновіл — один із найяскравіших українських політиків і дисидентів ХХ століття. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.subject
В'ячеслав Чорновіл — один із найяскравіших українських політиків і дисидентів ХХ століття. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.body
1. Лідер Народного Руху України

Він був засновником і головою Народного Руху України, який відіграв ключову роль у здобутті незалежності України.

2. Кілька разів сидів у тюрмах і таборах

Загалом провів близько 17 років у радянських таборах та засланнях за "антирадянську пропаганду".

3. Журналіст і автор самвидаву

У 1967 році написав працю "Лихо з розуму", де розповів про переслідування українських дисидентів.

4. Балотувався у президенти

На виборах 1991 року був головним опонентом Леоніда Кравчука, набравши 23,27% голосів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия (2)

# data[].attributes.headline
Ігор Юхновський — видатний український вчений, політик і громадський діяч. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.subject
Ігор Юхновський — видатний український вчений, політик і громадський діяч. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.body
1. Видатний фізик-теоретик

Юхновський зробив значний внесок у розвиток квантової механіки та статистичної фізики. Опублікував понад 500 наукових праць.

2. Перший керівник Інституту національної пам’яті

У 2006–2010 роках очолював Український інститут національної пам’яті, який займається дослідженням історії України та збереженням пам’яті про важливі події.

3. Народний депутат перших скликань

Був депутатом Верховної Ради України в 1990–2002 роках, активно працював над становленням незалежної України.

4. Головний стратег приватизації

У 1992 році розробляв концепцію економічних реформ і приватизації в Україні.

5. Воював у Другій світовій війні

У юності воював у лавах Червоної армії, брав участь у бойових діях.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия (3)

# data[].attributes.headline
Іван Драч — видатний український поет, сценарист, перекладач і громадський діяч. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.subject
Іван Драч — видатний український поет, сценарист, перекладач і громадський діяч. Ось кілька цікавих фактів про нього:

# data[].attributes.body
1. Дебютний скандал

Його перша поетична збірка "Соняшник" (1962) викликала неоднозначну реакцію: одні захоплювалися новаторством, інші звинувачували у "формалізмі".

2. Сценарист культових фільмів

Драч написав сценарії до знакових українських фільмів, зокрема "Камінний хрест" (1968) та "Пропала грамота" (1972).

3. Один із засновників Народного Руху України

У 1989 році став одним із ініціаторів створення Народного Руху України, що відіграв ключову роль у здобутті незалежності.

4. Депутат першого скликання

У 1990 році став народним депутатом України, активно підтримував демократичні реформи.

5. Лауреат Шевченківської премії

У 1976 році отримав найвищу літературну нагороду України – Національну премію імені Тараса Шевченка.

# data[].attributes.attachment_link.title
Без названия

# data[].attributes.headline
Ким був Левко Лук'яненко 

# data[].attributes.subject
Ким був Левко Лук'яненко 

# data[].attributes.body
• 1928 р. народився на Чернігівщині.

• В молодості вів активне комуністичне гром. життя. 29 річним вирішує вести антисовєтську підпільну боротьбу.

• Разом з однодумцем створює підпільну партію Українська Робітничо-Селянська Спілка (УРСС).

• За антикомуністичну діяльність у 1961 р. спільно з побратимами заарештований та засуджений до розстрілу.

• 72 дні провів у камері смертників очікуючи на страту. Вирок змінили на 15 років ув'язнення.

• 1976 р. увійшов до складу Укр. Гельсінкської групи - об'єднання діячів укр. правозахисного руху. Після - знову тюрма.

• 27 років життя загалом провів в ув'язненні.

• 1991 р. автор «Акту проголошення незалежності України».

• 4 рази ставав нардепом Верховної Ради, балатувався на президента України.

• Герой України. Письменник. Лауреат Шевченківської премії. РУНвірівець. Володів англійською, польською та німецькою.

• 89 річним помер 7 липня 2018 р. у Києві.

# data[].attributes.attachment_caption
Вʼячеслав Чорновіл виступає незадовго до президентських виборів, на яких він посів друге місце, листопад 1991 року.

# data[].attributes.headline
В'ячеслав Чорновіл зак

# data[].attributes.body
В'ячеслав Чорновіл закінчив філологічний факультет Київського університету, працював журналістом, але через національні погляди зазнав переслідувань. Його книга «Лихо з розуму» (1967) стала важливим свідченням репресій проти українських дисидентів і причиною його арешту.

Він активно підтримував Революцію на граніті у 1990 році, відстоював розвиток української мови та культури, сприяв відродженню історичної пам’яті. Напередодні своєї загибелі в 1999 році Чорновіл закликав до єднання демократичних сил, залишивши по собі значний внесок у боротьбу за незалежність України.

Шляніна Варвара

Джерело інформації: https://babel.ua/texts/61326-22-roki-tomu-zaginuv-lider-nacionalno-vizvolnogo-ruhu-v-yacheslav-chornovil-babel-zgaduye-nayyaskravishi-citati-politika-pro-uv-yaznennya-korupciyu-ta-rosiyskiy-imperializm

# data[].attributes.headline
Іван Драч був не лише 

# data[].attributes.body
Іван Драч був не лише видатним поетом, а й сценаристом, публіцистом та громадським діячем. Його творчість відзначалася глибокою філософією, багатою образністю та сміливими експериментами з формою. Він писав не лише поезію, а й сценарії до культових українських фільмів, зокрема «Камінний хрест» (1968) та «Пропала грамота» (1972), що стали важливими явищами в національному кінематографі.

Його внесок у здобуття незалежності України був значним – у 1989 році він став одним із засновників Народного Руху України, що відіграв ключову роль у національному відродженні. Як народний депутат першого скликання, Драч підтримував демократичні реформи, сприяв розвитку української культури та мови. Його життєва позиція, чесність і відданість українській ідеї залишаються прикладом для майбутніх поколінь.

Шляніна Варвара

Джерело інформації: https://lb.ua/file/person/1325_drach_ivan_fedorovich.html?utm_source=chatgpt.com

# data[].attributes.headline
•У 1991 році був канди

# data[].attributes.body
•У 1991 році був кандидатом у президенти України та посів 3 місце, отримавши 4,49% голосів.

•Отримав звання Героя України у 2005 році, орден Свободи у 2016 році, а також став лауреатом Національної премії України імені Тараса Шевченка за 13-тонне видання «Шлях до відродження».

•Автор численних праць, серед яких автобіографічна книга «Сповідь у камері смертників».

•На його честь названо вулиці в різних містах України.

# data[].attributes.headline
•У 1960-х роках брав а

# data[].attributes.body
•У 1960-х роках брав активну участь у виступах проти радянської влади, захищаючи права інтелігенції, за що потім провів близько 10 років у тюрмах і таборах.

•Після першого увʼязнення працював спостерігачем метеостанції, землекопом археологічної експедиції, а після останнього- кочегаром у Львові.

•У 1990 році став головою Львівської обласної ради. Був одним із лідерів народного руху в Україні та відіграв важливу роль у здобутті Україною незалежності у 1991 році.

•Загинув 25 березня 1999 року в автокатастрофі за незʼясованих обставин.

# data[].attributes.headline
«Ми народ, який має свою силу. Не маю жодного сумніву, що Україна буде!…»

# data[].attributes.subject
«Ми народ, який має свою силу. Не маю жодного сумніву, що Україна буде!…»

# data[].attributes.body
•Виступав ініціатором та співавтором Декларації про державний суверенітет України та ідеї проведення референдуму про незалежність.

•Був народним депутатом України.

•Навіть у поважному віці залишався активним учасником суспільного життя, ділився своїм досвідом та знаннями з новими поколіннями.

•За вагомий внесок у розвиток міста та наукову діяльність був удостоєний звання почесного львівського громадянина.

# data[].attributes.headline
• Під час випускного в

# data[].attributes.body
• Під час випускного вечора в університеті пішов на Володимирську гірку і дав клятву, що все життя буде боротися за Україну.

• У 1963-1964 роках брав участь у будівництві Київської ГЕС.

• У 1966-му відмовився свідчити у справі проти своїх друзів, навіть попри те, що на той час вони визнали провину і потреби уникати свідчень вже не було. За що був притягнутий до суду і отримав свій перший вирок. У 1972-му витримав 83 допити, але й надалі ніколи не свідчив проти друзів.

• Від КГБ отримав прізвисько "Нєугомонний".

Із спогадів вірменського дисидента та політв’язня Паруйра Айрякіна: "Він був наче напханий енергією, він навіть у зоні бігав, займався спортом. Багато читав, писав, покладену норму – ми шили рукавиці – виконував не за вісім годин, а за три години – решту часу він був зайнятий сам собою".

Джерела: https://espreso.tv/article/2017/12/24/11_faktiv_pro_vyacheslava_chornovola

# data[].attributes.headline
"Безграмотний" академік

# data[].attributes.subject
"Безграмотний" академік

# data[].attributes.body
Після демобілізації Юхновський вирішив вступати до Львівського університету на фізичний факультет. Але через війну не встиг отримати повну середню освіту. Тому його батько за "півлітри" домовився за фальсифікований атестат із директором місцевого технікуму.

Кар’єра фізика-теоретика і далі успішно розвивалася. Юхновський провів кілька оригінальних досліджень у галузі теорії заряджених частинок, написав кандидатську, а потім докторську.

Наприкінці 60-х очолив новостворений у Львові відділ статистичної теорії конденсованих станів Інституту теоретичної фізики Академії наук УРСР, який завдяки старанням Юхновського в 1990 році переріс у цілий Інститут.

Попри успішну наукову діяльність, саме в цей час Юхновський вирішує піти в політику.

# data[].attributes.headline
• Шлях до поезії: Іван

# data[].attributes.body
• Шлях до поезії: Іван Драч з ранніх років виявляв інтерес до літератури та поезії. У школі він вже писав вірші, які публікувалися в місцевій пресі.

• Неприйняття інакомислення: В університеті він був виключений за політичну діяльність, однак це не зупинило його в творчих пошуках.

• Роль в кіно: Драч був автором сценаріїв до низки відомих українських фільмів, серед яких «Пропала грамота», «Камінний хрест», що стали класикою українського кінематографа.

• Лідер руху: Іван Драч був одним із засновників і першим головою Народного Руху України, який відіграв ключову роль у здобутті незалежності України.

• Багатогранність таланту: Драч був не лише поетом і драматургом, але й політичним діячем, сценаристом, перекладачем і громадським діячем.

• Шевченківська премія: У 1976 році Іван Драч отримав Шевченківську премію за збірку поезій «Корінь і крона».

# data[].attributes.headline
Голодне дитинство

# data[].attributes.subject
Голодне дитинство

# data[].attributes.body
Іван Дзюба народився у 1931 році в селі Миколаївка на Донеччині. Рятуючись від Голодомору родина переїхала в селище Новотроїцьке, потім — в Оленівські Кар'єри (тепер Докучаєвськ), де Іван закінчив середню школу. Про той час Дзюба згадував, що його бабуся терла кору, щоб прогодувати родину, а мати працювала санітаркою в лікарні, куди привозили виснажених голодом людей.

Окрім голоду, це був час русифікації — кампанії Сталіна за "пріоритетність всього російського". Змалечку хлопець був переважно російськомовним і згодом так напише про ці роки у спогадах: "Почалась вакханалія «російського пріоритету» в усіх сферах життя, в усіх науках — скрізь знаходили російських основоположників, родоначальників, тощо… Я тоді, як і більшість моїх ровесників, не мав імунітету проти такої масової інтоксикації. Сором згадувати, але було: вступаючи ще в школі у Комсомол, я в анкеті на запитання про національність написав «русский» і так було й записано у моєму комсомольському квитку (можна собі уявити, скільки таких «русских» було по всій Україні…)".

# data[].attributes.headline
•Був одним із представ

# data[].attributes.body
•Був одним із представників покоління «шістдесятників»; видав кілька десятків поетичних збірок.

•Писав сценарії до відомих українських фільмів, зокрема «Криниця для спраглих»,»Камінний хрест» та «Пропала грамота».

•У 1989 році став першим головою Народного Руху України, яка відіграла ключову роль у незалежності України.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Український класик: у чому унікальність громадського діяча та поета Івана Драча

# data[].attributes.headline
•У 1965 році написав п

# data[].attributes.body
•У 1965 році написав працю «Інтернаціоналізм чи русифікація», в якій критикував політику русифікації в Україні.

•Ініціював проєкт «Енциклопедія сучасної України.

•Один із засновників ініціативної групи «Першого грудня», яка обʼєднала інтелектуалів для обговорення суспільних питань.

•У 2001 році отримав звання Героя України за видатні заслуги перед Вітчизною.

# data[].attributes.headline
Ігор Юхновський про нинішню політику

# data[].attributes.subject
Ігор Юхновський про нинішню політику

# data[].attributes.body
Ігор Юхновський каже, що Україна як нація перебуває на етапі зростаючого самоусвідомлення. Все ж, за минулі 30 років він не побачив еволюції української політики. Юхновському прикро, що в Україні не дбають про спадковість державного управління. Згідно з його оцінкою, найбільшою проблемою теперішньої влади є некомпетентність і небажання прислухатися до досвіду попередників.– Ми досі не встановили спадковості контактів нового керівника з попереднім. Це від нестачі знання і особистої гідності. Часто наші керівники думають, що гідність – означає зверхність. Ні. Гідність – це компетентність і здатність сказати: “Я цього не знаю, розкажи мені, я хочу послухати”.

# data[].attributes.headline
Цікаві факти про Левка Лукяненко

# data[].attributes.subject
Цікаві факти про Левка Лукяненко

# data[].attributes.body
45 разів оголошував голодування.

500 днів провів у карцері, два з половиною місяці – у камері смертників.

У 1988 р. Левкові Лук’яненку пропонували емігрувати, щоб він із-за кордону критикував радянську владу. Він відмовився.

1961 р. був засуджений до страти. 72 днів перебував у камері смертників, потім вирок змінили на 15 років ув’язнення.

Помер 7 липня 2018 р., не доживши півтора місяці до свого 90-річчя. Похований на Байковому кладовищі.

# data[].attributes.headline
Цитати Левка Лук'яненка про історію:

# data[].attributes.subject
Цитати Левка Лук'яненка про історію:

# data[].attributes.body
— Той, хто каже, що незалежність впала нам з неба, не знає, що ми діставали по 10 років тюрми і заслання.

— Корені сучасних проблем лежать у минулому.

# data[].attributes.headline
"Некомпетентною є не лише вища влада, а й народ, який постійно не задоволений тим, кого сам же ж обрав."

# data[].attributes.subject
"Некомпетентною є не лише вища влада, а й народ, який постійно не задоволений тим, кого сам же ж обрав."

# data[].attributes.body
– В українських реаліях ці настанови не виконуються. Люди приходять на посаду непідготовленими. Некомпетентною є не лише вища влада, а й народ, який постійно не задоволений тим, кого сам же ж обрав, – зітхає академік.

У 2021 році його запрошували виступити у Верховній Раді з нагоди 30-ї річниці проголошення Декларації про державний суверенітет. Пан Ігор у своїй промові говорив про важливість мовної політики. Він пояснює: лише в середовищі своєї мови народ може повною мірою реалізувати власний інтелект. І наводить приклад – свої здобутки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігор Юхновський: “Найскладніші задачі я розв’язував українською мовою”

# data[].attributes.attachment_link.description
Інтерв’ю з професором фізики Ігорем Юхновським, автором ідеї референдуму 1 грудня 1991 року, який закріпив волю українців до незалежності