# data[].attributes.body
אני מסכימה עם דבריה וירג'יניה וולף, אשר מבדילה בין כוח המילה הספרותית הפורטת את נימי נפש לבין כוחה של תמונה או סצנה קולנועית. במאבק המתקיים בין השניים מצליחה מילה הפיוטית לתאר ביתר שאת את עוצמות הרגש. לעתים קרובות הקולנוע מתקשה להעביר מורכבות זו בתמונה אחת. את הרומן "כל החיים לפניו" לימדתי שנים רבות. מצבי הומור קטנים ביצירה כלל לא הוצגו בסרטו של משה מזרחי. דווקא יצירה זו ממחישה יותר מכל כיצד עיבוד קולנועי של יצירה ספרותית נוטה לאבד רגעי קסם או רגעים רגשיים שמתבטאים במורכבותם על ידי הלשון. דוגמה טובה לכך היא העיבוד של הרומן "סיפור על אהבה וחושך". היצירה הקולנועית היא בבחינת יצירה פיוטית בפני עצמה, אך רחוקה אלפי שנות אור מהרגישות הטקסטואלית של עמוס עוז. לעתים הקולנוע מספק שירות טוב ליצירות מסוימות ולעתים, הוא עומד בנתיב נפרד, כמתבונן מן הצד על היצירה הספרותית ותוהה על קווי הדמיון.

# data[].attributes.body
אני מעוניינת להתייחס לאמירה הראשונה משום שזו מייצגת בעיני רעיון גדול יותר כשאני באה להסביר מדוע אני מעדיפה לקרוא מאשר לצפות בסרט המבוסס על ספר.
שוב ושוב אני מוצאת את עצמי לסבירה לרבים מסביבתי את ההנאה שבקריאת ספר. עאשר אני קוראת, אוטומטית מתחילים הדמוןיות, המקום והאירועים שבספר, להפוך לתמונות בראשי, הספר הופך לסרט בראשי. הסרט הזה הוא הסרט שלי, זהו סרט שאני יוצרת, לפי העדפות שלי, תפיסת עולמי. זאת בניגוד לסרט שבו אני רואה את הסרט של אדם אחר ואולי אפילו כמה, אשר קראו את הספר, והסרט עוצב במוחם לפי תפיסתם וההעדפות שלהם. בסרט בקולנוע, אני רואה כיצד אדם אחר ראה את הספר ולא את עצמי או אפילו את הסופר. יש פה מעין "טלפון שבור" שבו היצירה עברה מהסופר, לתסריטאי, למפי, לבמאי ולבסוף אליודברים רבים הולכים לאיבוד בתרגום. לכן אני מוצאת את עצמי פעמים רבות מתוסכלת מסרטים שמבוססים על ספרים.

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם האמירה שמילים מסוגלות לתרגם רגשות ומחשבות בצורה טובה יותר מסרט . בסרט ישנו מיצג חזותי שלעתים חוסם את הדמיון ומקבע אותו.
יחד עם זאת, היצירה הספרותית לעתים פוגעת בממד החזותי, הרי בחירת התמונה, העיצוב שלה צבעיה ועוד בעלי מסר מוגדר ,שלא ניתנים להעברה בצורה חד משמעית אחרת.

# data[].attributes.body
אני מאוד מסכימה עם דבריו של קונראד שהמילים שאנו קוראים, גורמות לסיפור להתעורר לחיים, והמילה הכתובה גורמת לנו לשמוע, להרגיש ולראות. תמיד שאני קוראת רומן אני מדמיינת לי את הדמויות ואת ההתרחשות ומאוד נהנית מכך, כאשר יוצא סרט לאחד מהרומנים שקראתי אני צופה לרוב צופה בו, וגם כמעט תמיד מתאכזבת שהדמויות לא נראות כמו בדמיוני ושהסרט הוא לא כמו שראיתי אותו בדמיוני.

# data[].attributes.headline
רווית חיימסון

# data[].attributes.subject
רווית חיימסון

# data[].attributes.body
"ההבדל העקרוני בין הרומן לסרט הוא אפוא בדרך התפיסה: הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי".

הטענה הזו מצליחה להכיל בתוכה את המהות של שתי המדיות ואת הקשר הבלתי אמצעי בין שתיהן - האדם שנחשף לספר או לסרט, בעיניי, אמור להיסחף ובעצם להיות חלק מהעלילה וכל אחת מהמדיות משתמשת בכלים שלה כדי לעשות זאת.
ספר באמצעות מילים, אמצעים רטוריים, פירוט של מידע שיכול לעזור לדמיין את המתרחש. סרט באמצעות מוזיקה,  פריימים, עיצוב הדמויות והמרחב.
ההבדל העיקרי, בעיניי, הוא בחופש הרב יותר של הקורא לדמיין את מה שמתרחש, שכן בסרט קובעים בשבילך - דמות גבוהה עם שיער כהה ומבנה גוף רזה יכולה להיות שונה אצל קוראים שונים, אך דמות כזו בסרט יכולה להיות רק זו שנבחרה לשחק אותה.
התלמידים שלי אמרו לא אחת שזה מאוד מפתיע ההבדל הזה בין מה שחשבו כשקראנו את הטקסט לבין מה שקרה כשצפינו בו - זה המקום שלי להראות להם כמה שני העולמות האלו נפלאים, כל אחד בדרכו, אך אני כמובן נוטה לאחד מהם : )

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם דבריו של קונראד  "לגרום לכם, בכוח המילה הכתובה, לשמוע, להרגיש ובעיקר - לראות".
יש משהו במילה הכתובה, בטקסט הספרותי שגורם לקורא לדמיין את העלילה, את האווירה, את הסיטואציה ומוביל אותו לרגשות מסוימים ולתחושות מסוימות וכל קורא יכול ל דמיין את הדברים באופן שונה לחלוטין. סרט מראה לנו מציאות מאוד מסוימת וקצת מבטל את עניין הדמיון והפרשנות של הצופה.
באופן אישי, קרה לי לא פעם שראיתי סרט שהרס לי לחלוטין את חווית הקיראה של הספר מכיוון שהוא ניפץ לי את מה שדמיינתי.
חייבת לצין שסיטואציות כאלה קרו לי לא מעט גם עם תלמידים. שלאחר הקרנת הסרטון או הסרט התלוננו שזה לא דומה בכלל לספר ולמה שדמיינו.

# data[].attributes.body
סלמאן רושדי בריאיון לגרדיאן ב 2009 בחן את סוגיית הפיכת ספר לסרט שעומד כיצירה בפני עצמה. הוא מסביר כי "אנחנו חיים בעולם של שינויים ומטמורפוזות" בו רווחת הנטייה "לעבד" קטעי מקור מכל תחומי האומנות ולהפכם ליצירה חדשה / אחרת. לדעתו, "עיבוד יכול להיות לא הרסני אלא יצירתי, ואפילו מרחיק לכת". באופן זה למשל, "סרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון עולים על המקור של טולקין, משום שאם לומר באופן בוטה, ג'קסון עושה סרטים טוב משטולקין כותב." בסוף ההתייחסות שלי למאמר הנדון של שרה קרש, אחזור אל רושדי.

הקביעה של אנגמר ברגמן במאמר הנדון, במאי רם מעלה ללא ספק, כי אל לאומנות הקולנוע להישיר מבט אל אומנות הספרות היא נחרצת מדי לטעמי. נכון, בשתי אומנויות נפרדות ושונות מהותית עסקינן: "הרומן והסרט מטפלים באופן שונה בדימויים ובסמלים, במצבים הכרתיים שונים [...] וכן בממדים של החלל והזמן", ואולם, אין זה אומר שהמגע או האינטראקציה הנוצרים ביניהן מבטלים ושוחקים או לחילופין מרוממים בהכרח את האחת על חשבון השנייה.
גם מטאפורה היא תולדה מופלאה של יחסי גומלין רעיוניים בין שני תחומים הרחוקים זה מזה. לדעתי, אם כבר, אז יש בחיבור בין שתי אומנויות אלה, שעיקרן תקשורת עם קהל קוראים/ צופים, אפשרות להרחבת המשמעות או הפרספקטיבה דרכה מוצגות זו החזותית וזו הכתובה. המפגש בין עולם הספרות לעולם הקולנוע על בסיסה של יצירה ספרותית פועל כאשר "דרכי ההראיה המילוליות תורגמו לדרכי הראיה חזותיות ושמיעתיות", כאשר "גם הסופר וגם הבמאי הונעו ביצירותיהם על-ידי עולם הרגשות ועל-ידי סולם הערכים שכל אחד מהם גדל וצמח מתוכם." בכל הקשור לרומן "כל החיים לפניו" מוצגים במאמר נקודות מפגש וקווי השקה מרכזיים בין הסופר לבמאי ולכותב התסריט, הן מהבחינה שצוינה לעיל והן מבחינת המהלכים המכוונים שנקט הבמאי כדי לתת במה בסרטו לתחושות ורגשות מרכזיים ברומן. לאור זאת, לפחות מבחינת ההשקה בין הבסיסים התמטיים והרגשיים של הרומן מכאן והסרט מכאן, גם אם הבמאי רואה חירות לעצמו להדגיש מעמד אחד על פני האחר באופן היוצר פערים של תפישה, עיצוב או עוצמה בין הסופר לבמאי, עדיין מוצג כאן, לדעתי, היתרון: הסרט מרחיב את יריעת הסיפור הנחשפת לקהל, מעניק פרספקטיבה נוספת לטקסט ואולי אף פרשנות אחרת (ואין כל פסול בזה), ובעיקר יש בו כדי לקרב את האדם הצופה או הקורא אל טקסט המקור באמצעות הערכתו ובחינתו לפני ולפנים.

במהלך הריאיון לגרדיאן מתאר זאת סלמאן רושדי: "שירה היא מה שמוחמץ בתרגום", אמר רוברט פרוסט, אך יוסף ברודצקי השיב: "שירה היא מה שנוסף בתרגום", ולא היה אפשר להתוות את קווי המערכה בין הדעות בדיוק רב יותר. דעתי היא, מאז ומעולם, שבין שאנו עוסקים בשיר שעובר גבול מבחינת שפה ונהפך לשיר אחר בלשון אחרת, בספר החוצה את הגבול בין עולם הדפוס לבין ממלכת הצלולואיד, או בבני אדם שמהגרים מעולם אחד למשנהו, הרי שהן פרוסט והן ברודצקי צודקים. משהו תמיד מוחמץ בתרגום; אבל לפעמים גם נוסף דבר-מה.

# data[].attributes.headline
אורלי שורץ - צ'יניאו

# data[].attributes.subject
אורלי שורץ - צ'יניאו

# data[].attributes.body
אם הקולנוע מצד אחד ולרומן מצד אחר "סוגי ראייה שונים - לראייה באמצעות העין ולראייה באמצעות הדמיון. ההבדל העקרוני בין הרומן לסרט הוא אפוא בדרך התפיסה: הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי"

אני גדלתי בדור שבו קראו ספרים ... והרבה. בעקבות קריאת הספרים היה כר נרחב מאד לדמיון, ולא אחת כשראיתי מאוחר יותר סרט או סידרה המבוססים על הספר התאכזבתי.. לא כך דמיינתי את הגיבורים/ות על הניואנסים שלהם.

הדור הצעיר ברובו חסר סבלנות, רוצה הכל מהר וכאן. בנוסף הם גדלו על הדימוי החזותי משחר ינקותם. סרט מסתיים בתוך שעה וחצי, הרומן ארוך, מחייב לפעמים לחזור ולקרוא שנית עמודים לאחור, לגלות מחדש את הרמזים, דורש ריכוז ועבודה מעמיקה יותר של הקורא.

אומנם לא מדובר ברומן, אבל כשקראנו בכיתת אתגר את המחזה "ביקור הגברת הזקנה" ואחכ הקרנתי את המחזה היתה הסכמה פה אחד שהיה מעניין הרבה יותר לקרוא ולדמיין מאשר לצפות במחזה.

מסכימה גם עם קביעתה של וירגיניה וולף שמכלול של תחושות ניתן לבטא באמצעות מילים בלבד והוא נמצא מחוץ לתחום השגתו של הקולנוע..

לדוגמה הספר "שבט דוב המערות" שהיה לרב מכר לא הצליח כלל בקולנוע, כי מחוות ושפה ללא צלילים שעברה היטב ברומן כשלה בקולנוע.

# data[].attributes.headline
דנה גמש-וניר

# data[].attributes.subject
דנה גמש-וניר

# data[].attributes.body
אני מאוד מסכימה עם דבריה של וירגיניה וולף שאמרה: "מכלול של תחושות ניתן לבטא באמצעות מילים בלבד והוא נמצא מחוץ לתחום השגתו של הקולנוע". ההנאה שלי בקריאת ספר היא האפשרות שלי לדמיין הצורה שאני מתחברת לסיטואציה בסיפור ולתחושות שהיא מעלה. ולפעמים הסרט משנה את התפיסה שאליה אני התחברתי בקריאת הספר

# data[].attributes.body
אני מאוד מסכימה עם הקביעה שספרות וקולנוע הם אומנויות שונות. השאלה של "מה יותר טוב- הסרט או הספר?" היא שאלה נצחית. ואולי באמת האמירה של וולף שסרט שמבוסס על ספר יהיה מוצלח רק אם יתרחק מהמקור ויהפוך להיות עצמאי. אני מרגישה שבכיתה, אני לא אוהבת להקרין להם את הסרט על יצירה שנלמדה כי, אני מרגישה שאני הורסת להם. מקלקלת להם את האופן שבו הם דימיינו לעצמם את הדמויות, הסביבה ביצירה וכו. רק אם אין ברירה, והסרט מהווה את הבסיס ללימוד היצירה. במקור אני מגיעה מתחום התיאטרון ובו בכלל אנחנו תמיד אומרים שלא ניתן לצלם תיאטרון, שזה לא מפעיל את אותו הקסם שנמצא באולם התיאטרון. באיזשהו מקום, אני חושבת שגם כשרואים סרט שמבוסס על ספר, "הקסם" הוא שונה, אחר.

# data[].attributes.headline
אני מסכימה עם וירג'י

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם וירג'יניה וולף , שטענה שלעיתים קשה לתרגם מילים למימד החזותי, כי תחושות ניתנות להעברה רק ע"י מילים.מרחב השפה גדול ומאפשר וריאציות שונות ומרובות להעברת תחושות להבדיל מסרטים.

# data[].attributes.body
רומאן וסרט הינן שתי אמנויות נפרדות, כפי שצוין בפתיחת המאמר. לכל אחת מהן מאפיינים ייחודיים משלה - חלקם חופפים, אך מטרתן ואופן ההבעה בהן שונה. בדיוק כפי שכל אמן מתבטא בדרך הייחודית לו, עפ"י תפיסות עולמו וזווית הראייה שלו, בטח ובטח כאשר מדובר בשני אמנים/יוצרים מתחומי אמנות שונים. לכן, לדעתי, עצם ההשוואה, או הרצון להגדיר מה יותר טוב - ספר או סרט - היא שגויה במהותה. האם יוצר הסרט מחוייב להיות נאמן לספר באופן מדוייק? האם עליו להשאר נאמן למסר או לרעיון המרכזי ואין חשיבות לפרטים? התשובה, לדעתי, נעוצה במטרה. אם אנו, כמורים לספרות, מבקשים להקרין לתלמידים סרט במקום קריאת הספר, אז ברור שנחפש את הסרט שיהיה הכי נאמן למקור. אך האם סרט כזה הוא בהכרח גם יצירת מופת קולנועית? ממש לא.
לכן, אני מסכימה עם ווירג'יניה וולף, שספר מעולה עשוי להיות בסיס לסרט - בתנאי שיוצר הסרט התרחק מן המקור וישתמש בו ליצירת מעשה אמנות מקורי שערכיו מעוגנים בקולנוע ואינם כבולים ליצירה ספרותית.

# data[].attributes.body
הדיון על הצפייה בסרט למול הקריאה מרתק בעיני, בייחוד בהתייחסות לדור הלומדים הנוכחיים. בני הנוער של היום נולדו לתוך עולם של גירויים מוחשיים מאוד, ועל כן הם הולכים ומתרחקים מהקריאה. כדי לזעזע, לרגש או להעיר אותם, יש צורך בדימוי ויזואלי חזק מאוד. הקריאה הרבה פעמים לא מייצרת גירוי שכזה, ואני בספק אם הסרט כן. אולם, בקריאה יש את פונציאל הדימיון, שעשוי להוביל לרגש.

# data[].attributes.headline
אני בוגרת החוג לקולנוע וטלויזיה והחוג לספרות באוניברסיטה. השילוב בין שתי האומנויות הללו ליווה אותי מאז שאני זוכרת את עצמי ומאז ומעולם אני מאוד מחוברת לשני העולמות , לעיתים אני מתחברת ליצירה קולנועית שהיא עיבוד ספרותי ונהנית ועיתים כועסת על העיבוד הזה....וחושבת שהקשר בינו ובין היצירה מקרי ומכעיס ועם זאת מאוד מתחברת לאמירה במאמר של שרה קרש לפיה: "ההבדל העקרוני בין הרומן לסרט הוא אפוא בדרך התפיסה: הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי", לעיתים הרבה יותר קל לתת חיים ופנים לדמויות ולעיתים ולזה אני הכי מתחברת לתת אינטרפטציות אחרות ושונות ליצירה ספרותית שלעד תשאר היצירה הספרותית אבל מקבלת אינטרפטציות שונות ואחרות - כמו הגרסאות השונות ל"נשים קטנות" שעולות ובאות מדי פעם , כולל האחרונה עם הקפיצת בזמן וההסתכלות קדימה ואחורה שיוצר שיח אחר ושונה עם היצירה הכל כך אהובה הזו .... 

# data[].attributes.subject
אני בוגרת החוג לקולנוע וטלויזיה והחוג לספרות באוניברסיטה. השילוב בין שתי האומנויות הללו ליווה אותי מאז שאני זוכרת את עצמי ומאז ומעולם אני מאוד מחוברת לשני העולמות , לעיתים אני מתחברת ליצירה קולנועית שהיא עיבוד ספרותי ונהנית ועיתים כועסת על העיבוד הזה....וחושבת שהקשר בינו ובין היצירה מקרי ומכעיס ועם זאת מאוד מתחברת לאמירה במאמר של שרה קרש לפיה: "ההבדל העקרוני בין הרומן לסרט הוא אפוא בדרך התפיסה: הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי", לעיתים הרבה יותר קל לתת חיים ופנים לדמויות ולעיתים ולזה אני הכי מתחברת לתת אינטרפטציות אחרות ושונות ליצירה ספרותית שלעד תשאר היצירה הספרותית אבל מקבלת אינטרפטציות שונות ואחרות - כמו הגרסאות השונות ל"נשים קטנות" שעולות ובאות מדי פעם , כולל האחרונה עם הקפיצת בזמן וההסתכלות קדימה ואחורה שיוצר שיח אחר ושונה עם היצירה הכל כך אהובה הזו .... 

# data[].attributes.body
לילך זיימן כרמלי

# data[].attributes.body
לדעתי זה כמו לבחור איזה ילד אתה אוהב יותר ואסביר, לכל אחד מהמדיומים יתרונות וחסרונות לעיתים הם משלימים אחד את השני ולעיתים הם אף מזיקים אחד לשני. בקטעים נכתב המושג לאפשר לנו לראות לדעתי אנחנו ״רואים״ גם בתהליך הקריאה אך זאת ראיה סובייקטיבית שלנו ואילו הסרט חייב לפנות למכנה המשותף הרחב ביותר ועל כן הוא מצמצם את המילה הכתובה.

# data[].attributes.headline
רות פישר-                                        אני משתמשת בסרטים פעמים רבות בהוראת יצירות ספרות. כמו לדוגמא: " האדונית והרוכל", שאני רואה בו סרט נוראי, משחק גרוע, וחוסר אותנטיות לסיפור. ומי בכלל יכול "להעז" ולתרגם את עגנון לקולנוע? משימה בלתי אפשרית בעליל. כפי שכתבה וירג'יניה וולף במאמר: " יש מכלול של תחושות שניתן לבטא במילים בלבד", ואני מסכימה איתה. אז מדוע אני בכל זאת מראה אותו לתלמידים? התשובה היא מכיוון שלקולנוע יש עוצמות רגשיות וויזואליות כל כך גדולות, כפי שכתב במאמר: ג'ורג' בלוסטון,  "הקולנוע יוצר  בצופה גירויים המעוררים התרגשות ודמעות, שאני באופן אישי חושבת שקשה לספר " להתחרות" בהן, או להשיג אותן. אני באופן אישי  "מתה" על קולנוע, ואני איש רוח , ספרות וספרים כל חיי. שמחתי על העלאת היחידה הזאת, כי אני לא רואה בשתי המדיות הללו " אויבים", אני דווקא חושבת כי הן משלימות זו את זו ליצירת קוהרנטיות אחת. אך בוודאי שיש ולהשוואות ביניהן יחד עם התלמידים , בתרומה לספר, או לוותר עליהן כפי שאני עושה עם העיבוד הקולנועי הגרוע ביותר לנובלה של עגנון :" בדמי ימיה"...מי שלא קרא את הנובלה...-" זר לא יבין זאת".  

# data[].attributes.subject
רות פישר-                                        אני משתמשת בסרטים פעמים רבות בהוראת יצירות ספרות. כמו לדוגמא: " האדונית והרוכל", שאני רואה בו סרט נוראי, משחק גרוע, וחוסר אותנטיות לסיפור. ומי בכלל יכול "להעז" ולתרגם את עגנון לקולנוע? משימה בלתי אפשרית בעליל. כפי שכתבה וירג'יניה וולף במאמר: " יש מכלול של תחושות שניתן לבטא במילים בלבד", ואני מסכימה איתה. אז מדוע אני בכל זאת מראה אותו לתלמידים? התשובה היא מכיוון שלקולנוע יש עוצמות רגשיות וויזואליות כל כך גדולות, כפי שכתב במאמר: ג'ורג' בלוסטון,  "הקולנוע יוצר  בצופה גירויים המעוררים התרגשות ודמעות, שאני באופן אישי חושבת שקשה לספר " להתחרות" בהן, או להשיג אותן. אני באופן אישי  "מתה" על קולנוע, ואני איש רוח , ספרות וספרים כל חיי. שמחתי על העלאת היחידה הזאת, כי אני לא רואה בשתי המדיות הללו " אויבים", אני דווקא חושבת כי הן משלימות זו את זו ליצירת קוהרנטיות אחת. אך בוודאי שיש ולהשוואות ביניהן יחד עם התלמידים , בתרומה לספר, או לוותר עליהן כפי שאני עושה עם העיבוד הקולנועי הגרוע ביותר לנובלה של עגנון :" בדמי ימיה"...מי שלא קרא את הנובלה...-" זר לא יבין זאת".  

# data[].attributes.headline
אני מצאתי את עצמי מתחברת בעיקר לציטוט הראשון, לכאורה גם אנשי הקולנוע וגם אנשי הספרות רוצים לגרום לקורא/צופה לראות את הדברים, אבל השימוש הוא באותה מילה, לראות, אבל השוני ביניהם גדול. עולם הקולנוע נותן לנו תוצר סופי ומוחשי על הדמות/העלילה/המקום/הזמן, לעומת זאת כוחו של עולם הספרות טמון , בין היתר, בדמיון האישי של כל קורא. הרבה פעמים שאני מראה בכיתה סרט המבוסס על ספר, התלמידים מעירים תוך כדי הצפייה, כי הם בכלל דמינו אחרת לחלוטין את הדמות/המקום. אנחנו באמת מאמינה שהקולנוע מאפשר צורת מבע אחרת, ויזואלית ומוחשית שיש לה יתרונות אך גם חסרונות ביחס ליצירה הספרותית. זוהי פרשנות אחרת.

# data[].attributes.subject
אני מצאתי את עצמי מתחברת בעיקר לציטוט הראשון, לכאורה גם אנשי הקולנוע וגם אנשי הספרות רוצים לגרום לקורא/צופה לראות את הדברים, אבל השימוש הוא באותה מילה, לראות, אבל השוני ביניהם גדול. עולם הקולנוע נותן לנו תוצר סופי ומוחשי על הדמות/העלילה/המקום/הזמן, לעומת זאת כוחו של עולם הספרות טמון , בין היתר, בדמיון האישי של כל קורא. הרבה פעמים שאני מראה בכיתה סרט המבוסס על ספר, התלמידים מעירים תוך כדי הצפייה, כי הם בכלל דמינו אחרת לחלוטין את הדמות/המקום. אנחנו באמת מאמינה שהקולנוע מאפשר צורת מבע אחרת, ויזואלית ומוחשית שיש לה יתרונות אך גם חסרונות ביחס ליצירה הספרותית. זוהי פרשנות אחרת.

# data[].attributes.body
ליאת

# data[].attributes.body
ישנם מקרים בהם את קורא את הספר וחש שנעשה לו אבל גדול בסרט שהוציאו. ולעיתים הסרט מושך את הצופה ללכת לקרוא את המקור על-מנת לחוות את החוויה במלוא ולהשלים פרטים חסרים.\
כפי שנאמר במאמר המילה משפיעה בצורה לא ישירה והיא תוצאה של שיתוף בין הרצון המודע לשכל. היות והקורא הוא רשות בפני עצמו כל אחד ידמיין את העלילה בהתאם לצרכיו, יכולותיו הסרט יכול לשבור את קו הדמיון. כפי שטוען אינגמן אין קשר בין הטקסט לסרט אלא קשר בין הסרט למוזיקה המתנגנת לבמאיי שיוצר את הסרטץ הוא מכתיב את הסרט על פי הערכים החשובים לו.
ניתן לראות זאת בסרט "כל החיים לפניו" הבמאי בחר מספר בגוף שלישי בניגוד לרומן שזה מספר בגוף ראשון. תיאורי הדמויות שיצר לא מחוייבים להיות מה שהיו בסרט.

# data[].attributes.body
לעיתים קרובות ישנה דילמה : האם להקרין את הסרט על היצירה לפני הוראתה, או להיפך, להקדים ברושם ראשוני על היצירה דרך הקריאה עצמה הפותחת אפשרויות , אשר מתקבעות לאחר מכן על ידי הצפייה במדיה הקולנועית.
אין ספק שהתלמיד יעדיף ברוב המקרים את המדיה החזותית. הצפייה מעוררת את החושים ואת הרגשות, כמו את יכולת המעורבות בנצפה . ג'ורג בולסטון ציין את השוני בין המדיות  ובין "לגרום לכם לראות" בצורה שונה.
מסכימה שמצד אחד אין תחליף לדימוי המנטלי הנוצר מתוך קריאה ופרשנות של הסמלים והערכים המופנים לקורא על ידי המילה הכתובה, ומצד שני "העין" קולטת וחווה צורה ישירה את המראות ומתפעמת מהחידוש והתפיסה האישית של המראות  בצורה שמושכת יותר את התלמיד ואת סקרנותו. אנו זקוקים למיומנות קריאה , הבנה והבחנה ספרותית כדי להפיק הרבה יותר מזה. זו יכולת נרכשת ואמצעית. לא כל אחד ואחת יעדיפו את המילה הכתובה. אין ספק כמו שווירג'יניה וולף מתייחסת למילה הכתובה ולמכלול הרמזים שבתוכה, ,
המימד "הלא רציונלי שבמילה הכתובה לא יכול להיות מתורגם לקולנוע, אבל יש במימד החזותי חופש יצירתיות

# data[].attributes.body
אני מאוד מתחברת לדבריו של של גריפית. בעיניי היצירה הקולנועית מאפשרת לקהל לראות את הדמויות באופן מוחשי ויחד עם זאת, בעיניי הדבר אינו פוגם באופן שבו הקורא מדמיין את הדמויות.. לעיתים, אף הדבר עשוי ליצור אתגר בעיני הקורא שיערוך השוואה בין הדמות שראה בדמיונו לבין זו שמקבלת חיות באמצעות הקולנוע.
היצירה הקולנועית בהחלט יכולה להוסיף נדבך חשוב עבור הקוראים ולייצר התרגשות נוספת לאחר הקריאה ביצירה הספרותית, ויחד עם זאת, חשוב בעיניי להדגיש כי היצירה הקולנועית אינה תחליף עבור היצירה הספרותית ומטבע הדברים יכולה להוסיף אך לא לכסות את כל נדבכי היצירה הכתובה.

באשר לדבריה של וירג'יניה וולף, אני נוטה שלא להסכים כי היצירה הקולנועית בהכרח חייבת להתרחק מן המקור. ברור שהיצירה הקולנועית לא תוכל להקיף ולהמחיש את כל העולה ביצירה הכתובה, אך ריחוק ממנה בעיניי יכול לגרוע ולא להוסיף.
ישנם סרטים טובים וישנם פחות ובעיניי יצירה קולנועית טובה היא כזו שתמחיש בצורה הקרובה ביותר שניתן את הלך התקופה, נושאי היצירה וכמובן הדמויות.

# data[].attributes.body
תמיד אומרים "אם קראת את הספר תראי את סרט כי זה לא יהרוס לך, אולי רק יוסיף, אבל להיפך- חלילה וחס!!" אני מתחברת לאמירה זו וכמו כן לאמירה של ברגמן וולף.. תמיד זה היה נכון לגבי.

# data[].attributes.headline
קראתי את האמירות הלקוחות מתוך המאמר ורפרפתי על המאמר במלואו. חייבת לציין שרק השבוע יצא לי לראות את ארבעים הדקות הראשונות של הסרט "כל החיים לפניו", ונשבעתי שלא אעשה זאת יותר לעולם, לא לעצמי ולא לתלמידיי. הסרט פשוט גרוע. סליחה. אני טעונה בהרגשה הקשה הזו ובמחשבה שתלמידים רבים ברחבי המדינה צופים בסרט הזה, לצד או במקום קריאת הרומן, מה שמקשה עלי לדון בעניין באופן תיאורטי. אז לעניין הזה - אין לי צל של ספק שמוטב היה להותיר את המקום לדמיון הפרטי של כל אחד, שידמיין את מומו, את רוזה, את לולה ואת המתרחש ביניהם. באופן כללי, זו כמובן שאלה שאין לה תשובה... ויש לדון בה בכל מקרה לגופו. ברור שספר כתוב מעורר את הדמיון הויזואלי לחיים, ואם היינו "משחקים" עם תלמידים ביצירת הדמויות באופן פלסטי, היינו רואים איך כל אחד היה משרטט דמות שונה משל חברו, שלא לדבר על הבית, הרחוב, העיר וכו'. מצד שני, יש סרטים מדהימים ואומנותיים כל-כך, שגם בהם הדמיון עובד שעות נוספות... כך שנראה לי שאין טעם לנסות להגיע לאיזו "תשובה" בעניין הזה.. ויש לבחון כל מקרה לגופו. ענת. 

# data[].attributes.subject
קראתי את האמירות הלקוחות מתוך המאמר ורפרפתי על המאמר במלואו. חייבת לציין שרק השבוע יצא לי לראות את ארבעים הדקות הראשונות של הסרט "כל החיים לפניו", ונשבעתי שלא אעשה זאת יותר לעולם, לא לעצמי ולא לתלמידיי. הסרט פשוט גרוע. סליחה. אני טעונה בהרגשה הקשה הזו ובמחשבה שתלמידים רבים ברחבי המדינה צופים בסרט הזה, לצד או במקום קריאת הרומן, מה שמקשה עלי לדון בעניין באופן תיאורטי. אז לעניין הזה - אין לי צל של ספק שמוטב היה להותיר את המקום לדמיון הפרטי של כל אחד, שידמיין את מומו, את רוזה, את לולה ואת המתרחש ביניהם. באופן כללי, זו כמובן שאלה שאין לה תשובה... ויש לדון בה בכל מקרה לגופו. ברור שספר כתוב מעורר את הדמיון הויזואלי לחיים, ואם היינו "משחקים" עם תלמידים ביצירת הדמויות באופן פלסטי, היינו רואים איך כל אחד היה משרטט דמות שונה משל חברו, שלא לדבר על הבית, הרחוב, העיר וכו'. מצד שני, יש סרטים מדהימים ואומנותיים כל-כך, שגם בהם הדמיון עובד שעות נוספות... כך שנראה לי שאין טעם לנסות להגיע לאיזו "תשובה" בעניין הזה.. ויש לבחון כל מקרה לגופו. ענת. 

# data[].attributes.headline
עידית אבן עוז"אז

# data[].attributes.body
עידית אבן עוז
"אז מה טוב יותר,הסרט או הספר?" שאלת מיליון הדולר 🙂 שאין עליה תשובה אבסולוטית !
לכן,במאמר השני התחברתי בהקשר זה בדיוק,לדעותיהם של ברגמן וולף אשר להבנתי מתייחסת לעובדה זו שהסרט עלול להחטיא את הספר ואף להיפך.
באומנות אין אמת אחת.