# data[].attributes.headline
Період Хейан

# data[].attributes.subject
Період Хейан

# data[].attributes.body
Епоха в історії Японії (794–1185). Почалася з встановлення столиці держави у місті Хейан (суч. місто Кіото) і закінчилася встановленням сьоґунату у місті Камакура та битвою при Данноура. Особливостями епохи є зменшення ролі імператора у політичному житті країни, узурпація влади аристократичною родиною Фуджівара, поява езотеричних сект буддизму та формування нового соціального стану — самураїв.

# data[].attributes.headline
Нові течії буддизму

# data[].attributes.subject
Нові течії буддизму

# data[].attributes.body
У період Хейан в Японії набули поширення нові буддистські практики езотеричного буддизму. Серед них головними були махаяністські секти Тендай (天台, «Небесне узвишшя») і Шінґон (真言, «Істинне слово»). Перша була започаткована монахом Сайчьо у 806—807 роках разом із будівництвом її центрального монастиря Енрякуджі на горі Хіей поблизу столиці. Друга секта постала зусиллями ченця Кукая у 816 році, який звів на горі Коя храмовий комплекс Конгобуджі. Обидва вчення були проєкцією китайських і тибетських буддистських шкіл. Їх поширенню в Японії сприяли імператори і урядові аристократи.

# data[].attributes.headline
Битва при Данноура

# data[].attributes.subject
Битва при Данноура

# data[].attributes.body
25 квітня 1185 року
морський бій, який відбувся на сході затоки Данноура, території сучасного міста Сімоносекі, між військами родів Тайра і Мінамото.

Битва при Данноура ознаменувала кінець правління роду Тайра та забезпечувала гегемонію роду Мінамото в Японії. Вона стала останньою сходинкою на шляху заснування Камакурського сьоґунату, першого самурайського уряду.

Битва вважається однією з наймасштабніших в історії Японії. На основі тогочасних подій було складено багато мистецьких і літературних творів, зокрема «Повість про дім Тайра».

# data[].attributes.body
група родів стародавньої і середньовічної Японії, що походила від дітей імператорів, яким було відмовлено у статусі принців і переведено до розряду підданих шляхом надання прізвища «Мінамото» (源, «джерело») і титулу «асон» (朝臣, «слуга династії»). Ці роди також відомі як Ґендзі (源氏, «рід/роди Мінамото») або Ґенке (源家, «дім/доми Мінамото»). Хоча спочатку Мінамото мали престижний статус аристократичної родини, вони швидко перетворилися на самураїв через постійне виконання воєнних завдань столичного уряду.

# data[].attributes.body
група родів стародавньої і середньовічної Японії, що походила від дітей імператорів, яким було відмовлено у статусі принців і переведено до розряду підданих шляхом надання прізвища «Тайра» (平, «рівність») і титулу «асон» (朝臣, «слуга династії»). Ці роди також відомі як Хейсі (平氏, «рід/роди Тайра») або Хейке (平家, «дім/доми Тайра»). Хоча спочатку Тайра мали престижний статус аристократичної родини, вони швидко перетворилися на самураїв через постійне виконання воєнних завдань столичного уряду.

# data[].attributes.body
представник військового стану в Японії X—XIX століття. Впродовж середньовіччя самураї витіснили японську аристократію з місця провідної політичної сили країни і створили власну систему керування суспільством — сьоґунат. Зміст поняття «самурай» змінювався згідно з обставинами конкретної історичної епохи, однак його складова, яка асоціювала самураїв із війною чи військовою службою, залишилася непорушною.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Самураи: происхождение, структура, идеология

В своей политике Фудзивара опирались на формирующееся сословие военной знати - самурайство. Первоначально людей, состоящих на военной службе, называли просто "буси". С ростом престижа военных феодалов появилось и другое, более привычное для нас название: "самураи", образованное от японского глагола "сабурахи", что значит "служить великому человеку". Существовало несколько вариантов обстоятельств, благодаря которым человек мог стать самураем. Первый источник - это бывшие губернаторы областей, которые за время своего правления успевали обзавестись частными владениями и из разряда чиновников переходили в разряд владельцев поместий - феодалов. Второй путь - разбогатевшие крестьяне, сумевшие не только удержать свои крохотные наделы, но и значительно увеличить их. Еще один вариант - это бывшие слуги богатых семейных родов. В их обязанности входило охранять владения своих патронов, которые для усиления заинтересованности слуг в том, что они делали, награждали их частью собственных земель. Будучи прежде всего военным сословием, самураи распределялись на отряды, которые составляли более крупные формирования, называвшиеся "дан". В них, как правило, входили члены одного рода со своими вассалами. Руководство этим объединением осуществлял либо глава всего рода, либо человек, заслуживший это право своими личными качествами. Эти группы самураев вели постоянные междоусобные войны за расширение земельных владений. Более крупные самурайские семьи старались заручиться поддержкой как можно большего количества мелкоземельных феодалов, чтобы тем самым увеличить собственное могущество. Постепенно внутренняя борьба вылилась в соперничество двух самурайских кланов: Минамото и Тайра, оказавших сильное влияние на внутренние события страны.

Почти одновременно с формированием воинского сословия в Японии оформился и его морально-этический комплекс. "Бусидо" - так традиционно называют кодекс предписаний, управляющих поведением самураев, - никогда не был официально зафиксирован в письменном виде, но несмотря на это его влияние на жизнь воинов было беспрецедентным. Сог
Следующая глава

# data[].attributes.attachment_link.title
Самураи: происхождение, структура, идеология

# data[].attributes.attachment_link.description
Самураи: происхождение, структура, идеология В своей политике Фудзивара опирались на формирующееся сословие военной знати - самурайство. Первоначально людей, состоящих на военной службе, называли просто "буси". С ростом престижа военных феодалов появилось и другое, более привычное для нас название: "самураи", образованное от японского глагола "сабурахи", что значит "служить великому человеку".

# data[].attributes.body
Хотя письменный китайский ( канбун ) оставался официальным языком императорского двора периода Хэйан, введение и широкое использование кана привело к буму в японской литературе . Несмотря на создание нескольких новых литературных жанров, таких как роман и повествование моногатари (物語) и эссе, грамотность была распространена только среди придворного и буддийского духовенства.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Ґе́ндзі моноґата́рі" ( яп. 源氏物語, げんじものがたり, "Повість про Ґендзі") - пам'ятка класичної японської літератури, ліричний твір жанру моноґатарі періоду Хей'ан.

Створений між 1001 і 1005 роками. Складається з 54 розділів-сувоїв. Авторство приписують придворній пані, письменниці і поетесі Мурасакі Сікібу.

Основу твору складає розповідь про яскраві любовні пригоди принца Хікару Ґендзі та його муки в похилому віці як розплату за гріхи молодості. Повість проникнута популярними буддистькими ідеями того часу: невідворотністю карми і відповідальностю за скоєне в попередніх і теперішньому життях.

Згідно з оцінками літературознавців, є найкращим твором в жанрі моноґатарі, а також найбільшим шедевром японської літератури за обсягом, структурою, глибиною змісту та передачею душевних переживань персонажів. Повість справила величезний вплив на творчість письменників і поетів Японії пізніших часів.

Є обов'язковою для вивчення у японській середній і вищій школах на уроках державної мови.

Повість складається з 54 сувоїв.

У романі використано 514 танка різних поетів епохи Хей'ан. Серед авторів: Фудзівара но Канесуке, Кі но Цураюкі, Ісе, Арівара Наріхіра, Мотойосі-сінно, Осікоті но Міцуне, Мінамото Сітаґо, Саканоуе но Коренорі, Фудзівара но Коретада, Кі но Томонорі, Ума Куніхіто, Содзьо Хендзьо, Фудзівара но Наоіко, Сіроме, Соне Йосітада, Монобе Йосіна, Сосей-хосі, Фудзівара Санеакіра-сю, Сестра Оно но Коматі, Мати Мінамото-но Аріцуна, Ое Тісато, Оварі-но Хаманусі, Фудзівара но Тосіюкі

Українською мовою твір повністю досі не перекладений. Проте у хрестоматії "Японська література" ( 2010) розміщено переклад глави "Вітер у соснах" Ю. В. Осадчої. В Україні відомий російський переклад твору 1993 року.

У 2018 році видавництво "Фоліо" розпочало переклад твору українською в серії "Бібліотека світової літератури". У перекладі Івана Дзюба вийшли "Повість про Ґендзі. Книга 1" (1-20 розділи) та "Повість про Ґендзі. Книга 2" (розділи 21-38).

1. Інші назви: "Ґендзі но моноґатарі" (яп. 源氏の物語, げんじのものがたり, "Повість про Ґендзі"), "Хікару Ґендзі моноґатарі" (яп. 光源氏物語, ひかるげんじものがたり, "Повість про Хікару Ґендзі"), "Мурасакі но моноґатарі" (яп. 紫の物語, むらさきのものがたり, "Повість Мурасакі Сікібу"). Скорочені варіанти: "Ґенґо" (яп. 源語, げんご, "Повість про Мінамото"), "Сібун" (яп. 紫文, しぶん, "Тексти Мурасакі Сікібу"), "Ґендзі" (源氏, げんじ, "Ґендзі").

2. Японська література: Хрестоматія. Том I (VII-XIII ст.) / Упорядники: Бондаренко І. П., Осадча Ю. В. - Київ: Видавничий дім Дмитра Бураго, 2010. - стор. 446 - 463

3. Повесть о Гэндзи (Гэндзи-моногатари): в 2 ч. / Перевод с яп. Соколова-Делюсина Т. Л. - Москва: "Восточная литература", 1993.

4. Suematsu, Kencho. The Tale of Genji. London: Trubner, 1882.

5. Waley, Arthur. The Tale of Genji. A Novel in Six Parts by Lady Murasaki. 1926-1933.

6. Seidensticker, Edward G. The Tale of Genji. New York: Alfred A. Knopf, 1976.

7. McCullough, Helen Craig. Genji & Heike: Selections from The Tale of Genji and The Tale of the Heike. Stanford: Stanford University Press, 1994.

8. Tyler, Royall. The Tale of Genji. New York: Viking, 2001

9. Fiala, Karel. Pribeh Prince Gendziho. Vol. 1. Prague: Nakl. Paseka, 2002. 380 pp. ISBN 80-7185-452-2 Vol. 2, 2005, ISBN 80-7185-709-2.

池田亀鑑　『源氏物語入門 新版』, 社会思想社, 1957.

藤井貞和　『源氏物語入門』, 講談社, 1996.

『源氏物語辞典』/ 北山谿太編, 平凡社, 1957年.

『源氏物語図典』/ 秋山虔ほか編, 小学館, 1997.

『源氏物語ハンドブック』/ 秋山虔ほか編, 新書館, 1996.

『講座源氏物語の世界』全9巻 / 秋山虔ほか, 有斐閣, 1980-1984.

『源氏物語』与謝野 晶子訳：新字新仮名 (яп.)

Конрад Н., Повесть о Гэндзи, блистательном принце // Восток, кн. IV, 1924;

Повесть о Гэндзи (Гэндзи-моногатари): в 2 ч. / Перевод с яп. Соколова-Делюсина Т. Л. - Москва: "Восточная литература", 1993.

Richard John Bowring, Murasaki shikibu, The Tale of Genji, Cambridge University Press, 2004, 106 p. (ISBN 978-0-521-53975-3)

Miyeko Murase et Mitsuoki Tosa, The tale of Genji: legends and paintings, G. Braziller, 2001, 136 p. (ISBN 978-0-8076-1500-3)

H. Richard Okada, Figures of Resistance: Language, Poetry, and Narrating in the Tale of Genji and Other Mid-Heian Texts, Duke University Press, 1991, 388 p. (ISBN 978-0-8223-1192-8)

William J. Puette, The tale of Genji by Murasaki Shikibu: a reader's guide, Charles E. Tuttle, 1992, 196 p. (ISBN 978-0-8048-1879-7)

Haruo Shirane, Envisioning the Tale of Genji: media, gender, and cultural production, Columbia University Press, 2008, 400 p.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ґендзі моноґатарі

# data[].attributes.attachment_link.description
"Ґе́ндзі моноґата́рі" ( яп. 源氏物語, げんじものがたり, "Повість про Ґендзі") - пам'ятка класичної японської літератури, ліричний твір жанру моноґатарі періоду Хей'ан. Створений між 1001 і 1005 роками. Складається з 54 розділів-сувоїв. Авторство приписують придворній пані, письменниці і поетесі Мурасакі Сікібу. Основу твору складає розповідь про яскраві любовні пригоди принца Хікару Ґендзі та його муки в похилому віці як розплату за гріхи молодості.

# data[].attributes.headline
Ще література

# data[].attributes.subject
Ще література

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
East Asian Studies Center, The Ohio State University

# data[].attributes.attachment_link.title
Heian Literature and Japanese Court Women

# data[].attributes.headline
Дуже коротко про Хейан

# data[].attributes.subject
Дуже коротко про Хейан

# data[].attributes.attachment_link.title
Япония: Аристократия в период Хэйан - Ускоренный курс мировой истории II #27

# data[].attributes.headline
Зовсім не коротко про Хейан

# data[].attributes.subject
Зовсім не коротко про Хейан

# data[].attributes.attachment_link.title
Час истины - Япония эпохи Хэйан