# data[].attributes.body
1. להכיר כל תלמיד באופן אישי – להבין את הרקע שלו, במיוחד אם הוא עולה חדש או מתקשה בלימודים.

2. לגלות סבלנות והבנה – לתת לתלמיד זמן ללמוד ולהסתגל, בלי להלחיץ או לבייש אותו.

3. לעודד ולחזק תלמידים – מילה טובה יכולה לתת לתלמיד ביטחון ולהעלות את המוטיבציה שלו.

4. להתייחס בכבוד לכל תלמיד – גם כאשר הוא טועה או לא מבין את החומר.

5. ליצור תחושת שייכות בכיתה – לדאוג שכל תלמיד ירגיש חלק מהכיתה ומהפעילויות.

6. לגלות רגישות למצבים אישיים – לשים לב אם תלמיד מרגיש לבד או מתקשה ולעזור לו

# data[].attributes.headline
שלום לרב ליכטמן,

# data[].attributes.body
שלום לרב ליכטמן,

שמי חיים, ואולי אינך זוכר אותי, אך הייתי תלמיד בכיתתך כשהייתי ילד עולה חדש. בתחילת דרכי בבית הספר היה לי קשה מאוד להבין את הלימודים ואת השפה, ולעיתים הרגשתי שאני מתקשה לעמוד כמו שאר התלמידים.

אני זוכר במיוחד את היחס שלך אליי. נהגת בי בסבלנות ובכבוד, ולא גרמת לי להרגיש פחות מאחרים. היחס הזה נתן לי תחושת ביטחון ושייכות בכיתה.

אני זוכר גם את חג הפורים בכיתה. בזמן שכל התלמידים התחפשו ושמחו, דאגת שגם אני ארגיש חלק מהשמחה ומהכיתה. המחווה הזו נשארה חרוטה בזיכרוני עד היום.

כיום, כשאני מבוגר יותר, אני מבין עד כמה ההתנהגות והרגישות שלך היו משמעותיות עבורי. רציתי להודות לך על הסבלנות, ההבנה והאמונה בתלמידים.

בברכה ובהערכה,

חיים

# data[].attributes.headline
חדר 1 אמנון שמוש

# data[].attributes.subject
חדר 1 אמנון שמוש

# data[].attributes.body
בתלמוד התורה העתיק בחלב, המשמעת הייתה חקוקה ביראת קודש ובעץ. בוגרי המסגרת למדו לחשוש מכל דבר - מכלב, מגוי מגלי הים ומה לא. בחדר הלימוד ישב "החכם", דמות סמכותית עטויה כותונת פסים ואבנט בד, שזקנו הלבן ועיניו השחורות הגדולות הפיצו הילה של חומרה. מאחוריו, על השולחן הנמוך, נחה מערכת של מקלות עץ בדרגות עובי שונות – כל אחד נועד לתפקיד אחר של ענישה וחינוך, החל ממקלות דקים ועד למקלות עבים הניכרים לעין. הלימוד התבסס על שינון מדויק, וכל טעות של תלמיד נענתה במכה על השולחן שהרעידה את הלבבות.

המתח הגיע לשיאו כשהגיע תורו של הילד שוויקה להיבחן בפסוקי התורה. כשהילד טעה במילה, החכם לא ויתר; הוא רעם בקולו והכה בשולחן שוב ושוב, דוחק בילד המבוהל לתקן את עצמו. הילד קפא, אצבעו רעה על הכתוב ועיניו עקבו בחרדה אחר המקל, אך המורה המשיך להלום בשולחן, דורש דיוק מוחלט. רק כשהפסוק הנכון בקע סוף-סוף מגרונו של שוויקה, נרגע המתח בחדר. החכם פסק בנחת: "לא! יאמר אלוהים...", והשיעור המשיך. למרות הפחד והמקלות, הכותב מציין כי היו אלה מורים יראי שמיים שהוציאו דורות של יהודים מתוך מסירות נפש עמוקה למסורת.

דרך הלימוד הייתה של שינון. המורה קרא בקול "בראשית ברא אלוקים" ואחריו כל התלמידים זועקים בקול "בראשית ברא אלוקים". כך נלמדו כל המקצועות. באחד הימים המורה רעם בקולו על תלמיד מכיתה אחרת שפתח את הדלת: פֶרְם לָה פּוֹרְט! (סגור את הדלת!) ואחריו כל התלמידים צעקו: פרם לה פורט!

משימות בחדר:

צרו פרופיל פייסבוק או אינסטגרם של המורה.

מה היה כותב על השיעור?

הוסיפו תמונת פרופיל.

(שתפו כתגובה)

# data[].attributes.headline
חדר 2 הרב סבטו

# data[].attributes.subject
חדר 2 הרב סבטו

# data[].attributes.body
חורף תשי"ט היה קר וסוער – אולי באמת, ואולי רק לי. ילד קטן הייתי, תלמיד כיתה ב' בתלמוד תורה בית וגן, זמן קצר לאחר שעלינו ממצרים לשיכון העולים בבית מזמיל. לא היינו מורגלים לקור הירושלמי. בכל בוקר עמדתי בתחנה ליד הקיוסק של קדוש, שקית בד בחיקי ובה גמרא ומחברות, ממתין לאוטובוס 18 – שיבוא או לא יבוא, יעצור או לא יעצור. פועלים עמדו בשלוליות, מתחננים שיעצור, והנהג מניף ידיו: “מלא, מלא”.

כך היו הבקרים. ואני, הכל חדש לי, בולע את המראות – לפעמים אפילו שוכח את ההמון ומתבונן בנחליאלי על ענף רטוב. אחר כך ירידה בכיכר הרצל, הליכה ברוח ובגשם במעלה רחוב הפסגה, עד בית הספר. לפעמים היה רואה אותי המנהל, הרב לויכטר, ועוטף את צווארי במגבת: “אם אין מעיל – לפחות צעיף”.

אהבנו את הרב לויכטר. סמכותי היה, אך עיניו טובות. לפעמים היה סוגר ספרים ולוקח אותנו לעמק, להושיב על העשב ולספר.

בראש חודש אדר נתלתה בכיתה כרזה: “משנכנס אדר מרבין בשמחה”. הרב הודיע: בפורים – מתחפשים. לא הבנתי מה פירוש. לא שאלתי; השלמתי בדמיון. עד שהרחובות התמלאו קפצונים וכובעים. בבית מזמיל כולם היו קאובויים או אינדיאנים. מה זה קאובוי? לא ידעתי, אבל ראיתי: כובע רחב שוליים, ובעיקר – אקדח.

חיכיתי לאבא. בערב שבת תפסתי אותו: “אני אהיה קאובוי”. הוא ענה ברצינות: “אתה תהיה קובוי”. שמחתי. ימים עברו והוא לא אמר דבר. לא העזתי לשאול. רק ערב המסיבה לחשתי בדאגה. “אל תדאג”, אמר.

בבוקר ליווה אותי לקיוסק של קדוש וקנה לי כובע נייר. הניח על ראשי, צחק: “אתה קובוי, ממש אמיתי. שלוף!” הייתי מאושר. לא היה אכפת שאין לי אקדח ולא תחפושת שלמה. אני קאובוי.

בדרך לבית הספר נלחמתי ברוח שלא תעיף את הכובע, אך הגשם פגע בו עד שהפך לעיסת נייר רטובה. לא שמתי לב. נכנסתי לחצר – תחפושות מרהיבות: אדמו"ר, חכם באשי, כהן גדול. ואני עם כדור נייר על הראש – ולבי טוב.

בכיתה כל ילד נכנס וכולם מנחשים. הגיע תורי. הרב לויכטר התבונן בי ואמר: “מי זה? אינני מצליח לזהות!” פנה אלי מיד. זקפתי קומה: “אני חיים… אבל היום אני קאובוי”.

“קאובוי!” אמר בהתפעלות. “איזו תחפושת נפלאה”.

חזרתי למקומי שמח.

ואז קם ילד אחד ואמר בקול: “מי לא ידע מי זה? אין לו בכלל תחפושת.”

משימות בחדר

1. שלחו דוא"ל מהמבוגר חיים לרב ליכטמן.

2. נסחו המלצות למורים מתחילים כיצד להגיע ללב התלמיד.

(שתפו כתגובה)

# data[].attributes.headline
חדר 3 מאיר שלו

# data[].attributes.subject
חדר 3 מאיר שלו

# data[].attributes.body
בנהלל של סוף שנות החמישים, קוצר ראייה לא היה רק בעיה רפואית, אלא כמעט כישלון אידיאולוגי. מייסדי המושב חלמו על דור של איכרים גבוהים וחדי-עיניים, ומשקפיים נחשבו לסימן של חולשה גלותית המכונה "טיליגנט". מאיר הקטן, שגילה כי העולם סביבו הולך ומיטשטש, הקדיש את כל כוחותיו להסתרת העובדה הזו; הוא למד לברך לשלום שיחים שחשב לבני אדם והתמכר לקריאת ספרים, אותם יכול היה לקרב אל עיניו כדי ליצור לעצמו עולם ברור יותר.

אבל המורה יעקב מאסטרו, איש עדין ונמוך קומה שלא התאים לתדמית ה"חלוץ" הקשוח והיה בעצמו דמות חריגה במושב, הבחין באמת. לאחר שמאיר נכשל במבחן בחשבון עם ההערה המוחצת: "התשובות חלקן נכונות, השאלות אינן נכונות", יעקב הגיע לבית המשפחה. הוא התייצב מול האם הגאה, שהסמיקה מכעס על הרמיזה שבנה "פגום", והתעקש: "הילד זקוק למשקפיים". כשמאיר המבועת התחנן למורה שלא יאלץ אותו להרכיב משקפיים במושב כדי להימנע מלעג הדודים, יעקב גילה אצילות נפש. הוא הודיע לכיתה על "שינוי מקומות" כללי בתירוץ של מניעת פטפוטים, וזאת רק כדי להושיב את מאיר קרוב יותר ללוח מבלי להביכו. "במורה טוב ונדיב," מסכם שלו, "אני מסוגל להבחין עד היום, וגם בלי משקפיים"

משימות בחדר

1. צרו "מדריך מאוייר למורה הרגיש"

2. יש להוסיף המלצות ל"לא תעשה"

(שתפו כתגובה)