# data[].attributes.attachment_link.title
Digitális testnevelés- Plüss játékokkal végezhető otthoni feladatok- Home workout

# data[].attributes.body
Hajtogass kismadarat!

# data[].attributes.body
A sárkányeregetés szuper jó móka, papírsárkányokat pedig házilag is rendkívül egyszerű elkészíteni! Ennek a remek kreatív videó útmutatónak köszönhetően ti is másodpercek alatt elkészíthetitek ezt a szuper mókás, madár alakú röptethető papírsárkányt , ami ( ha elkezditek a levegőben húzni ) magától felemelkedik az égbe és lobogva száll majd!

# data[].attributes.body
A gyerekek az oviban is szeretik az ilyen típusú “feladatot”, ráadásul nagyon sokféle mozgásformát is gyakorolhatnak általa. Az otthoni tárgyak, bútorok segítségével ti is készíthettek egy kalandos akadálypályát, amelyen akár az időt mérve is végigmehetnek a gyerekek. Valószínűleg egyre gyorsabban fogják teljesíteni a pályát, így a sikerélményük is garantált. Az elkészítésnél a lényeg, hogy minél többféle mozgásformát kipróbálhassanak. Például:

kúszás – székek alatt, kifeszített madzagok alatt

mászás – alacsonyabb asztal alatt, egy bizonyos sávban – ezt kijelölhetjük egyszerűen két sál egymás mellé fektetésével, de akár maszkolószalagot is leragaszthatunk

tenyéren-talpon haladás – medvejárás – egy kijelölt szakaszon, például: végig a szőnyeg mentén, vagy nappaliból a gyerekszobába stb.

pókjárás, rákjárás – közben egy kisebb plüssállatot vihet a gyerkőc a pocakján

szökdelés páros lábon, egy lábon

egyensúlyozás – végigsétálni egy csíkon, ez lehet mondjuk a fürdőköpeny öve, vagy egy ugrókötél (nehezíthetjük, ha a fején egy babzsákot, vagy kispárnát kell vinnie)

gurulás – végig a szőnyegen

tárgyak átlépése: ezek lehetnek egyszerű plüssállatok, amelyeket bizonyos távolságra helyeztek el egymástól, vagy több kispárnát a földre helyezve azokra rálépve lehet tovább haladni

fellépés-lelépés: alacsony sámli, vagy nagyobb könyvek egymásra helyezve, esetleg játéktároló láda lefelé fordítva – persze itt nagyon fontos a biztonság, nehogy könnyen felboruljon, eldőljön!!!

tárgyak megkerülése: kisszékek, vízzel töltött palackok sorba állítva, vagy bármilyen egyszerű tárgy, játék.

# data[].attributes.body
A legegyszerűbb játékok egyike, amit tényleg percek alatt elővarázsolhattok. Bár ez a fajta mozgás kevesebb energiát vezet le, nagyon hasznos például a szem-kéz koordináció fejlődése szempontjából.

Célba dobhattok:

a földön egy megadott távolságra helyezett vödörbe, kosárba – egyre messzebbről

székre, asztalra, alacsonyabb komódra helyezett tálba (a magasság változtatása miatt itt másfajta dobás-technikát is gyakorolhatnak a gyerekek)

kockákból, műanyag poharakból épített toronyra- cél a torony ledöntése

# data[].attributes.attachment_link.description
Figyeld az fák formáit!
Keresd a párokat!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) Melyik nem illik a sorba? (nem madár) a) b) c) d) e) f) 2) Melyik nem illik a sorba? (nem virág) a) b) c) d) e) f) 3) Melyik nem illik a sorba? (nem madár) a) b) c) d) e) f) 4) Melyik nem illik a sorba? (nem időjárás) a) b) c) d) e) f) 5) Melyik nem illik a sorba? (nem kell az ültetéshez) a) locsolókanna b) virágföld c) ásó d) e) f) 6) Melyik nem illik a sorba? (nem növények) a) b) c) d) e) f) 7) Mi nem illik a sorba? (szivárvány színei) a) b) c) d) e) f) 8) Melyik nem illik a sorba? (nem pillangó) a) b) c) d) e) f) 9) Melyik nem illik a sorba? (nem méhecske) a) b) c) d) e) f) 10) Melyik a kaukktojás? (nem kapcsolódik a tavaszhoz) a) b) c) d) e) f)

Hasonló tevékenységek a Közösség

# data[].attributes.attachment_link.description
1) Melyik nem illik a sorba? (nem madár) a) b) c) d) e) f) 2) Melyik nem illik a sorba? (nem virág) a) b) c) d) e) f) 3) Melyik nem illik a sorba? (nem madár) a) b) c) d) e) f) 4) Melyik nem illik a sorba?

# data[].attributes.headline
Játszuk el a fa fejlődésének a folyamatát!

# data[].attributes.subject
Játszuk el a fa fejlődésének a folyamatát!

# data[].attributes.body
" Ti lesztek a fák. először kis magocskák vagytok, guggoljatok le! Most megöntöz titeket az eső. Süt a napocska. Most kikeltek és pici magoncok lesztek. Ahogy szépen telik az idő, egyenes vessző lesz belőletek, vagyis suháng. Ahogy mennek a napok, már csemetévé fejlődtök: nyújtsátok ki a két karotokat! Amikor már szépen elágaztok, nagy lombos fa lesz belőletek. Tartsátok fönt a kezeteket ívesen, hogy lássuk a szép lombotokat! Minél jobban megnyújtóztok, annál magasabb fák lesztek az erdőben!"

# data[].attributes.body
A gyermekek egy helyben állnak, ők lesznek a fák. Mindig különböző fejlődési szakaszban vannak, abban, amit a felnőtt éppen mond. Ha a felnőtt azt kiáltja "mag", akkor összekuporodva leguggolnak, ha azt, hogy "suháng", akkor egyenesen állnak, a karjukat maguk mellett tartják. Ha azt kiáltja "csemete", akkor a két karjukat felfelé tartják oldalra nyújtva; ha azt, hogy "lombos fa", akkor ívesen feltartják a kezüket, mint egy lombos fa.

# data[].attributes.headline
Mi a hiányzó szó?Milyen szavak állhatnak a pontozott részeken? Találjátok ki együtt :)

# data[].attributes.subject
Mi a hiányzó szó?Milyen szavak állhatnak a pontozott részeken? Találjátok ki együtt :)

# data[].attributes.body
A fa teste akkor görbe,
Ha nem egyenes a ... (törzse)

A fa dísze, koronája,
Napfény evéshez: a szája.
Zöld és a fán jó sok él,
Nem más, mint a ... (falevél)

Vizet hogyha iszom,
Szívószálként használom.
Kapaszkodni segítenek,
Sok kusza szál: a ... (gyökerek)

Fák ruhája én vagyok,
Rá erősen tapadok.
Minden törzset megvédek,
Jó pajzs vagyok: a ... (fakéreg)

# data[].attributes.body
Hallgassatok egy kis madárcsicsergést, ismerkedjetek a madarakkal!

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Érintse meg a megfelelő párokat, addig, míg el nem fogynak. Tanítási forrás |

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Párosító - Érintse meg a megfelelő párokat, addig, míg el nem fogynak

# data[].attributes.attachment_link.title
Magyar népmesék: A háromágú tölgyfa tündére

# data[].attributes.body
Volt egyszer egy okos kislány, egy fát akart ültetni,
de nem tudta elképzelni, hogy is kell azt csinálni.
Édesanyjához sietett, hogy segítsen ő rajta,
aki fogott egy magot, és lányának nyújtotta.
A leányka nem értette, mit akar az anyuka,
így hát anyja elmesélte, hogyan lesz a magból fa:

Ha a magot földbe rakod, s alaposan öntözöd,
kikel hamar, kis magonc lesz, ne fogd meg, mert eltöröd!
A magoncból egy vessző lesz, suháng annak a neve,
amikor már elágazik, úgy hívjuk, hogy csemete.
A csemete évről évre szerteágazik és nő,
négy év múlva szép nagy fa lesz, dús lombú és jól termő.
A kislánynak ez a mese olyannyira megtetszett,
hogy az egy kis famag helyett öt magot is ültetett.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kalap Jakab - Ültess fát (természetvédelmi mesekoncert, gyerekműsor)

# data[].attributes.headline
Erdő Ernő bácsi meséi - Miért van szemét az erdőben?

# data[].attributes.subject
Erdő Ernő bácsi meséi - Miért van szemét az erdőben?

# data[].attributes.attachment_link.title
Erdő Ernő bácsi meséi - Miért van szemét az erdőben?

# data[].attributes.headline
Erdő Ernő bácsi meséi - Hogyan ültessünk el egy fát?

# data[].attributes.subject
Erdő Ernő bácsi meséi - Hogyan ültessünk el egy fát?

# data[].attributes.attachment_link.title
Erdő Ernő bácsi meséi - Hogyan ültessünk el egy fát?

# data[].attributes.headline
Erdő Ernő Bácsi meséi - Hogyan készítenek fészket a madarak?

# data[].attributes.subject
Erdő Ernő Bácsi meséi - Hogyan készítenek fészket a madarak?

# data[].attributes.attachment_link.title
Erdő Ernő Bácsi meséi - Hogyan készítenek fészket a madarak?

# data[].attributes.attachment_link.title
Erdő Ernő Bácsi meséi - Miért énekelnek a madarak?

# data[].attributes.body
A madarak lakóhelye nem más, mint a fészek,
ők építik maguknak, mert ügyes építészek.
Van belőle kisebb, nagyobb, a madártól függő,
Lehet a kémény tetején vagy faágon csüngő.
Láthatod a lakhelyeden is, ha jól megnézed:
eresz alatt sorakozik sok-sok fecskefészek.
Betonoszlopok tetején vannak gólyafészkek,
már messziről látni lehet ezt a csodás képet.
A fészkekben a fióka csőrét tátogatja,
hoz neki sok eleséget édesanyja s apja.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Párosító - Érintse meg a megfelelő párokat, addig, míg el nem fogynak

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.title
Madarak: Melyik madár néz jobbra? Jelöld be az összes jó megoldást!

# data[].attributes.attachment_link.description
Kvíz - Készítse el kérdéssorát. Érintse meg a helyes választ!

# data[].attributes.body
Énekeljétek ti is!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Gyerekdalok és mondókák - rajzfilmek gyerekeknek

# data[].attributes.attachment_link.title
Tavaszi szél vizet áraszt (Gyerekdalok és mondókák, rajzfilm gyerekeknek)

# data[].attributes.body
Tanuld meg te is!

# data[].attributes.headline
Alma Együttes: Nád a házam teteje (népdal, gyerekdal)

# data[].attributes.subject
Alma Együttes: Nád a házam teteje (népdal, gyerekdal)

# data[].attributes.body
Emlékeztek? Táncoljátok ti is!

# data[].attributes.attachment_link.title
Alma Együttes: Nád a házam teteje (népdal, gyerekdal)

# data[].attributes.body
Zenehallgatás

# data[].attributes.body
Zenehallgatás

# data[].attributes.body
Álmomban hol jártam?
Erdőben. S mit láttam?
Két nyulat, két szarkát,
kop-kop-kop, víg harkályt.

A nyulak füleltek,
két lábra leültek.
A szarkák csörögtek,
csörögve pöröltek.

A harkály, kop-kop-kop,
koppantott egy nagyot.
Elillant az álmom,
még most is sajnálom.

# data[].attributes.body
Volt egyszer egy kicsit fa, amit a kertész és a felesége ültettek. Nem telt el sok idő, és máris lehetett látni, amint az első zöld hajtás szelíden kibújt a földből A fa, ami tulajdonképpen még egyáltalán nem volt egy igazi fa, először pillantotta meg a Napot. Érezte levélkéjén a Nap sugarainak melegét, és feléje nyújtózott. Köszöntötte a maga módján, boldogan hagyta magát beragyogni és csodaszépnek találta, hogy a világon van és növekszik.
– Nézd csak, hát nem kedves a mi fánk? Szólt a kertész a feleségéhez.
– Igen, kedvesem, ahogy mondod, egy szép fa.
A fa elkezdett növekedni, nagyobb és magasabb lett, mindig tovább nyújtózott a Nap felé. Érezte a szelet és az esőt, élvezte a meleget és a biztos talajt a gyökerei körül, és boldog volt. Valahányszor a kertész és a felesége eljöttek, hogy megnézzék, megitassák vízzel és szép fának nevezzék, jól érezte magát. Mert valaki szerette őt, ápolta, gondozta és vigyázott rá. Nem volt egyedül a világon. Így megelégedetten növekedett magának, és nem is akart semmi mást, mint élni és növekedni, érezni a szelet és az esőt, a földet és a napot, azt, hogy szeretik, és ő is szeretni akart másokat.
Egyik napon észrevette a fa, hogy különösen jó volt egy kicsit oldal felé nőni, mert onnan jobban sütött a Nap a leveleire. Most azért egy kicsit balra kezdett nőni
– Nézd a mi fánk ferdén nő! – mondta a kertész. Mióta szabad a fáknak ferdén nőniük, és méghozzá a mi kertünkben? Pont a mi fánk! Hozd csak az ollót, hogy egyenesre nyessük a fát!
A fa keservesen sírt. Az emberek, akik őt eddig olyan szeretettel gondozták, akikben bízott, levágták ágait, amelyek közelebb voltak a Naphoz. Ettől kezdve nem nyújtotta ágait a nap felé.
– Ugye milyen jó kis fa a miénk?
– Bizony kedvesem, igazad van, a mi fánk jó fa.

A fa elkezdte érteni a dolgot. Ha azt csinálta, ami kedvére volt és örömet okozott, akkor szemmel láthatóan rossz fa volt. csak akkor volt kedves és jó, ha azt tette amit a kertész és felesége elvártak tőle Ezért aztán egyenesen fölfelé nőtt, és vigyázott arra, nehogy még egyszer ferdén nőjön
– Nézz oda, a mi fánk szégyentelen gyorsasággal nő a magasba. Illik ez egy igazi fához?
Gyorsan elküldte feleségét az ollóért, hogy visszavágja az ágakat. ezen az éjszakán nagyon sokáig sírt a fa. Miért vágták le csak úgy az ágait, amik nem tetszenek a kertésznek és feleségének? A fa dacos lett. Nos jó, ha a magasba nem lehet, akkor majd széltébe. Majd meglátják, mire mennek vele. Végül is, ő csak növekedni akart, érezni akarta a napot, a szelet, a földet, örömre vágyott, és örömöt akart adni. Bensejében egészen pontosan érezte, hogy a növekedés helyes dolog. Így hát most oldalágakat hajtott.
– Hát ezt nem tudom megérteni – morgott a kertész – képzeld csak a mi fánk egyszerűen csak széltében növekszik. Illik ez?
– Ezt nem engedhetjük meg neki. Újból helyre kell nyesnünk.
A fa már nem tudott sírni, nem volt több könnye. Abbahagyta a növekedést. Már nem volt öröm számára az élet. Mégis, úgy tűnt, most tetszik a kertésznek és feleségének. Ha az egész már nem is okoz igazi örömöt, de legalább szeretik. Így gondolta a fa.
Sok évvel később arrafelé járt egy kicsi leányka az apjával. Közben a fa felnőtté vált, a kertész és felesége büszkék voltak rá. Igazi, tisztességes fa lett belőle A kicsi leányka megállt a fa előtt
– Apa szerinted is szomorúnak látszik ez a fa?
– Nem tudom, amikor kicsi voltam, mint te, még én is láttam, hogy egy fa örül vagy szomorkodik. De ma már ezt nem látom.
– A fa tényleg szomorúnak látszik, biztosan senki sem szereti igazán. Nézd csak, milyen rendesen nőttek az ágai. Azt hiszem, egészen másként akart volna nőni, és ezért szomorú most.
Amikor a leányka látta, hogy senki sincs a közelben, gyöngéden simogatni kezdte a fa kérgét. Közben halkan suttogta: „Én szeretlek téged, fa. Veled vagyok. Ne add föl, kedves fa!” Együtt élték át, ahogy a fa nagyon óvatosan, először félénken és tétován, majd kicsit bátrabban, végül erőteljesen növekedni kezdett. Telve életörömmel görbén lefelé növesztette ágait, mintha először csak hajladozni akarna, és ki nyújtóztatni a tagjait. Azután oldal irányba növelte ágait, mintha az egész világot a karjaiba akarná zárni, majd a magasba, hogy mindenkinek megmutassa, milyen boldognak érzi magát.
A kertész és felesége alig hittek a szemüknek, mégis csendes örömmel figyelték, ahogy a leányka mindenért megdicsérte a fát, amit csak növesztett magán. Legjobban a leányka örült, hogy az õ fája mindazoknak akik megcsodálták, bátorságot és kedvet adott az élethez.

# data[].attributes.body
Élt egyszer a kerekerdőben egy rigópár. Szép fészket is építettek a bokrok közé; vékony, de erős gallyakból fonták, fűszállal és puha pihetollakkal bélelték. A rigómama lerakott négy picurka kis tojást és a papával mindketten nagy szeretettel, odafigyeléssel vigyáztak rá.
A mama naphosszat melengette a tojásokat, többször megforgatta őket, a papa pedig a közeli bokrokon és fákon figyelt, nehogy valaki zavarja a költést. Messzehangzó énekével boldogan adta tudtára a környék lakóinak, hogy itt nemsokára négy kisrigó fog kikelni a tojásból. Arra persze nagyon vigyázott, nehogy túlságosan közel csalogassa a környék falánk, cirmos kandúrját, vagy a félelmetes fészekrabló hollót, estleg a ragadozó karvalyt. Telt múlt az idő és egyszercsak a rigómama boldogan újságolta párjának, hogy már hallja is, hogy a kicsinyek hogyan kopogtatnak belülről a tojáshéjakon; bizony, holnap reggelre áttörik kis csőrükkel azt, és ki is fognak kelni.

Így is lett. Négy kis pelyhes rigófióka bújt ki a tojásokból. A legkisebb, aki legutoljára bújt ki, a Csöpi nevet kapta – talán éppen azért, mert ő volt a legkisebb. Csöpp kis rigófióka volt, de nagyon élénk! Amikor a mamája vagy a papája megérkezett a fészekhez egy-egy finom, kövér gilisztával, bizony ő tátotta legnagyobbra a száját, hogy neki jusson a legjobb falat. Ez persze nem mindig sikerült, hiszen szülei ugyanolyan gondosan etették a többieket is, mint őt.

Szépen éldegélt a rigócsalád, a szülők szorgalmas munkája révén a kisrigók gyorsan cseperedtek és tollasodtak. Amikor a macska, vagy a karvaly kóborolt a fészek környékén, a rigószülők gyorsan csendre intették a csivitelő kicsiket, akik szófogadóan meg is lapultak a fészek mélyén, amíg a veszély el nem múlt. Olyan szépen megerősödtek, hogy egy szép júliusi napon már elkezdhették szárnyaik próbálgatását. Kiugrottak a fészekből és a bokrok alatt rejtőztek el; a szüleik ide hordták nekik a táplálékot. Addig, amig ők gilisztavadászaton voltak, a kicsik próbálgathatták a repülést. A szülők persze felhívták a fiókák figyelmét arra, hogy legyenek óvatosak, bárki arra jár, gyorsan röppenjenek vagy fussanak be a bokrok alá! Csöpi is így éldegélt a bokrok alatt, azonban kicsit lustácska volt. Inkább szaladgálni szeretett; a repülést alig-alig próbálgatta. (Pedig ha tudná milyen nagy szüksége lesz neki majd arra!) A finom gilisztákért is a mamája vagy papája elé szaladt, hiába mondta az neki, hogy inkább próbáljon meg felröppenni.

Történt egyszer, hogy a rigószülők kicsit sokára érkeztek meg, Csöpinek már nem volt türelme várni. Messze merészkedett a bokroktól, hátha hamarabb meglátja mamáját vagy papáját. Sétált, ugrándozott, megszemlélte a sárga gólyahírt, rácsodálkozott az égszínkék nefelejcsre (meg is csipegette egy kicsit), jót kortyolt egy kis tócsa friss vizéből, amelyben a tegnapi eső vize gyűlt össze. Sütött a nap és Csöpi jól érezte magát: szép volt körülötte a világ.

Egyszercsak furcsa érzése támadt. Biztosan ti is éreztetek már ilyesmit; megérzi azt az ember – akarom mondani: kisrigó, ha valaki figyeli. Hátrafordult, és éppen abban a pillanatban, amikor egy sötét árnyék suhant feléje! A macska volt az. – Menekülni kell! - jutott egy szempillantás alatt Csöpinek eszébe anyja tanítása és már rohant is, ahogy csak a lábai bírták. Rohant, rohant, de már érezte, hogy elveszett! A lábaiból kezdett kifogyni az erő és a bokrok messze voltak... Még egy pillanat és bekapja a macska!

– Repülj! Hallotta ekkor a kiáltást. Az anyja kiáltott, aki visszaérkezve már messziről észrevette a veszélyt. Csőréből az össze gilisztát kiejtve sietett kicsinye segítségére. De már késő volt. Nem tudta már elterelni Csöpiről a macska figyelmét, csak egy kiáltásra futotta: – repülj! És éppen abban a pillanatban, amikor a macska a száját kitátotta, hogy félelmetes fogai közé ragadja a kismadarat, Csöpi az utolsó erejét is összeszeve elrugaszkodott...

Az utolsó pillanatban feltört benne az ősi ösztön: a madárnak repülnie kell! Néhány szárnycsapás, és Csöpi anyjával együtt beröppent az oltalmat adó bokrok közé. Tetvérei is rémülten figyelték a jelenetet és megnyugodva vették körül a remegő kismadarat, mikor megmenekült. Csöpi első repülése az életét mentette meg. Nem is feledkezett meg a gyakorlásról soha többé, és pár nap múlva már vígan kanyarogva repült a fák között és ügyesen röppent ágról ágra, hogy megtanulja még mindazt, amit egy kisrigónak kell ahhoz, hogy felnőhessen.

# data[].attributes.body
Van nekem egy kertem. Benne télen-nyáron rigó ül az ágon. Feketerigó. Reggelente rigófüttyel köszönt engem, s ha a kertben üldögélek, mindig a fölibém hajló ágra telepedik, onnét mondja a meséit. Mert bizony az én rigóm mesemondó kisrigó. ezt a mesét is tőle hallottam:
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy mázas korsó, benne egy szem borsó. Ezt a borsószemet elvetette a kertjébe az egyszeri kismadár. Mert kertje is volt az egyszeri kismadárnak, a fészke mellett.
Ezután nem tett egyebet: eldicsekedett fűnek-fának, hogy mennyi borsó terem majd neki a kertjében, gond nélkül élhet belőle télen. Ki is kelt a borsó. Icipici szára zöldellt a világba. Megörült a kismadár, sietett az Esőhöz.
– Eső, Eső, kedves Eső – kopogtatott be hozzá – siess hozzám, kikelt a borsóm, locsold meg a kertem!
– Ebben a hónapban szabadságon vagyok – válaszolta az Eső mérgesen a háborgatásért, és becsapta ajtaját.
– Jaj, elszárad a borsóm!- ijedezett a kismadár, s a kútágasra rebbent. Onnét kiáltott le a kútnak: – Gémeskút, kedves kút, siess hozzám, kikelt a borsóm, locsold meg a kertem!
– No még ilyet! – képedt el az öreg gémeskút. S a kútágas akkorát reccsent mérgében, hogy ijedten röppent fel róla a kismadár.
Ahogy becsapta ajtaját az eső, tüstént lelohadt a mérge és sajnálni kezdte az egyszeri kismadarat. Fel is keltette a fiát, Záport:
– Eredj, édes fiam, locsold meg kicsit a kismadár kertjét, kertjében a borsót!
A gémeskútnak is megesett a szíve a kismadáron, s küldte a teli vödröt, öntözze meg a borsót. No, nagyot nézett a Zápor, amikor feleúton megpillantotta a lassan ballagó vödröt.
– Ki látott már ilyen csodát: maga megy a teli vödör! – rikkantotta és megkérdezte, hová-kihez.
– A kismadár borsóját megyek meglocsolni – válaszolta a vízzel teli vödör.
– Nem oda Buda! – zendült a Zápor szava. – A kismadár borsóját én locsolom meg!
Azzal már zúdult is a Zápor az égből a kismadár kertjére.
– Jaj, itt az özönvíz, vízözön! – ijedt meg a kismadár a lombok alatt, s csak akkor könnyebbedett meg a szíve, amikor a szivárvány hídját verte fel a z égre. Akkorra ért oda a vizesvödör.
– Hát te mit keresel a kertemben? – csodálkozott a kismadár.
– Locsolni jöttem! – felelte a vödör, s azzal loccs! – már meg is öntözte a zápor fürdette borsót. A kismadár siránkozva nézte a tenger tócsát.
– Jaj, oda a borsóm! – sírdogált. De a borsót nem mosta el a tenger tócsa! Sőt: egykettőre bokrosodni kezdett.
– Borsócskám, borsócskám, de megnőttél! – örvendezett borsójának a kismadár. – Bizony eljött a kapa ideje!
Azzal elröppent a kapás emberhez.
– Kedves ember, kapás ember – kopogtatott be az ablakon- hozd a kapád, kapáld meg a borsóm.
– Jó, jó, kismadár, megkapálom én szívesen, ha meg tudunk egyezni a fizetség dolgában!
Abban egyeztek meg, hogy a fele termést a kapás kapja. Meg is kapálta a borsót még aznap. Másnapra már szedhették is róla a borsót. Csoda egy borsó volt! Színarany volt minden szeme! Bizony elállt az ember szeme-szája, amikor beállított a fizetségért! Csak a kismadár kesergett:
– Ó, én szerencsétlen, szegény kismadárka, egyszer vetek borsót, egyszer gazdálkodom, hogy legyen télire való eleségem, akkor is csak aranyborsó terem nekem!
– Add nekem az aranyborsót, kismadár – mondta az ember – cserébe minden télen magot szórok neked az ablakpárkányra!
A kismadár örömest odaadta az aranyborsót, s azóta minden télen odaszáll járandóságáért az ablakpárkányra; mert azt mondanom sem kell, hogy mindörökre felhagyott a gazdálkodással. Kertje sincs többé, de fészke ott van minden kertben, a ti kertetekben is.

# data[].attributes.headline
4. Orgoványi Anikó: Csippancs, a vándor veréb

# data[].attributes.subject
4. Orgoványi Anikó: Csippancs, a vándor veréb

# data[].attributes.body
A verébcsalád egy magas oszlop tetején álló gólyafészek oldalában alakította ki lakhelyét. Komoly építmény volt, kibírta még az erős viharokat is. Elég magasan volt ahhoz, hogy macska ne érjen fel hozzájuk, felülről pedig a gólyacsalád nyújtott védelmet a ragadozó madarak támadásai elől.
Csippancs, a legkisebb verébgyerek utoljára dugta ki buksi fejét a tojásból, ezért testvérkéi jóval erősebbek és életrevalóbbak voltak nála. Verébmama és verébpapa aggódva szemlélte kis csemetéjét, vajon meg tud-e erősödni a nyár végéig annyira, hogy képes legyen repülni és önállóan ellátni magát. Szorgosan hordták a finomabbnál finomabb falatokat, minek következtében gyorsan fejlődtek fiókáik, s hamarosan eljött az idő, amikor szüleik a fészek elhagyására biztatták őket. Először ők maguk mutatták meg, hogyan kell elrugaszkodni a fészek széléről, majd szárnyukat kitárva leereszkedni a közeli bokorig. Sorra nekilódultak a fiókák, s ki ügyesebben, ki sutábban, de mindannyian elérték a bokrot, majd onnan a talajra ereszkedve lelkesen kutattak eleség után. Csak Csippancs maradt a fészekben. Sehogyan sem tudta elszánni magát a nagy ugrásra. Rettenetes mélység tátongott a fészek alatt, s aprónak látszott a bokor. Mi lesz, ha nem találja el, s a földre zuhan?
– Ugorj már! Lebegtesd meg a szárnyaidat és lökd el magad! – csiripelték neki a többiek, addig-addig, míg végül Csippancs összeszedte minden bátorságát, nekirugaszkodott és levitorlázott a mélybe. Süvített a levegő a füle mellett, alig tudta egyensúlyban tartani magát, de végül sikerült megkapaszkodnia a bokor egyik szélső ágában. Nagy volt az öröm!
– Látod, milyen ügyes vagy! És bátor is! – dicsérték meg szülei és testvérei a kis verebet.
Egész nap vígan voltak, magokat csipegettek, porban hempergőztek, pocsolya langyos vizében lubickoltak, bújócskáztak a bokrok között. Amikor a Nap lefelé indult égi útján, a verébszülők magukhoz intették csemetéiket.
– Gyerekek! Itt az ideje nyugovóra térni! Csapkodjatok jó erősen a szárnyaitokkal, egészen addig, amíg a gólyafészket el nem éritek. Kapaszkodjatok meg az egyik kiálló gallyban, s másszatok be a családi odúba. No, induljatok szépen!
– A verébfiókák meglebegtették szárnyaikat, emelkedni kezdtek, s amikor elérték a gólyafészek oldalát, gyorsan bebújtak rejtekadó kuckójukba. Csippancs háromszor is nekilódult, mire verébmama segítségével végül ő is sikeresen hazaért. A következő napokban egyre könnyebben ment a verébgyerekeknek a fészek elhagyás és visszatalálás. A környék bokros területét is felfedezték már maguknak.
– Nem szállunk messzebbre? – kérdezte Csippancs, mert a bokrokon túli világ is felkeltette a kíváncsiságát.
– Nem bizony. Ez a terület biztonságos a számunkra. Túl gyenge a szárnyunk ahhoz, hogy magasabbra vagy messzebbre repüljünk. – válaszolta veréb mama.
– Egyébként, van látnivaló itt is bőven! – tette hozzá veréb papa.
Csippancsot azonban egyre jobban érdekelte a távolabbi világ. Nyár vége felé, amikor egyik nap takarodóra vonult vissza a család, akkora erővel emelkedett a magasba, hogy felröpült a gólyafészek tetejére. Ott aztán igencsak elcsodálkozott! Először csak két, magasba nyúló hosszú lábat látott, aztán egy nagy tollas testet, mely eltakarta előle a napot, majd egy félelmetesen hosszú csőrt!
– Segítség! Beleakadt a lábam valami kócba, itt a fészek szélén, és nem tudok belőle kigabalyodni! – kelepelte a nagy madár.
– Várj, majd én segítek! – ajánlotta fel a Csippancs és minden ügyességét latba vetve kibogozta a csomót, ami rátekeredett a gólya lábára.
– Köszönöm a segítséged! Ki vagy te? – Kérdezte csodálkozva Kelemen, a gólyafi.
– Csippancs vagyok, a verébfióka. Örülök, hogy segíthettem. Itt lakunk a fészketek oldalában. Milyen szép a kilátás innen tőletek! – kiáltotta csodálkozva.
– Bizony, ellátni a folyóparttól egész a falu közepéig – válaszolta Kelemen. – De ez mind semmi, ahhoz képest, amit nemsokára látni fogunk, ha elindulunk a nagy vándorutunkra.
– Mi is szoktunk vándorolni! Már a bokros terület határánál is voltunk! – büszkélkedett Csippancs. – Ti meddig mentek majd?
– Afrikáig – válaszolta Kelemen.
– Afrikáig? Az milyen messze van? Még az erdőn is túl? – kérdezte a verébfióka.
– Még annál is messzebb. Egész szárazföldeket repülünk át, még a tengerszorost is átszeljük! – válaszolta Kelemen.
– Ó, ez izgalmasan hangzik! Hadd menjek és is veletek! – kérlelte újdonsült barátját a kis veréb.
– Túl kicsi vagy te ehhez, meg a szárnyad se elég erős, de tudod, mit? Jó tett helyébe jót várj! Ha erősen megkapaszkodsz a hátamban, elviszlek magammal.
– Jaj, de jó! Mikor indulunk? – lelkendezett Csippancs.
– A következő holdtölte után, kora reggel. – válaszolta Kelemen.
Csippancs már alig várta az indulás napját. Felröppent barátja hátára, Kelemen néhányszor meglebbentette szárnyait, s már emelkedtek is egyre följebb és följebb, olyan magasba, amit a kis veréb eddig elképzelni sem tudott. Körülöttük más gólyák is köröztek, majd mindannyian dél felé vették az irányt. Kitárt szárnyaikkal a meleg áramlatokat követve jutottak el egészen Afrika déli csücskéig. Itt aztán végre megpihenhettek, s erőt gyűjthettek tavaszig, a visszaútig. Csippancs nem győzött csodálkozni a különleges élőlények láttán. Életében először találkozott zsiráffal, oroszlánnal, és szemkápráztatóan csíkos zebra csapattal. Jókat mulatott a szurikáták mókás népségén, de is óvatosnak kellett lennie, nehogy kígyóval, vagy skorpióval találja szembe magát.
Az idő gyorsan elrepült. Kelemen egyik reggel így szól kis barátjához:
– Gyere, indulunk hazafelé! Pattanj fel a hátamra! Aztán jól meg kapaszkodj ám, nehogy lefújjon onnan a forgószél!
Ezúttal észak felé vették az irányt, és több héten át tartó fáradtságos út végén szerencsésen hazaértek a fészkükbe.
Csippancsot kitörő örömmel üdvözölte a családja, mivel azt hitték, már régen elveszett.
– Mesélj! Mi volt a legnagyobb élményed az út során? – faggatták izgatottan.
– A hazatérés. – válaszolta boldogan Csippancs, és befúrta magát a fészekalj közepébe.

# data[].attributes.body
Volt egyszer a köröskörül erdőben egy sudár, fiatal tölgyfa. Kék ég felé nyújtózkodott, lombjain át arany napfényt szitálgatott, és erős gyökerével a föld minden erejét magába szívta. Ő volt a legszebb az erdőn.
A madarak vágyakozva nézték erős ágai hajlását, védelmező lombját. Szerettek volna rá fészket rakni, de a tölgyfa dölyfösen rázta magát.
-Hess innen, hangos népség! Nem leszek fészektartó! Szép koronám nem ilyenre termett. Hess, hess!
Még a pihenő madárkát sem tűrte meg az ága hegyén, és ha olykor egy-egy tudatlan kis jövevény mégis megpróbálkozott rajta a fészekrakással, a büszke tölgy lerázta magáról a félig elkészült madárfészket. Őszidőben a mókusok vidáman felkapaszkodtak a derekára, és szépen kérték:
- Olyan éhesek vagyunk! Adj egy kis makkot!
A tölgyfa akkorát reccsent mérgében, hogy a mókuskák ijedtükben majdnem lepotyogtak róla. Csak a hízelgő szél tudott befurakodni a lombjai közé. Annak a duruzsolását hallgatta reggeltől estig. Lassan mindenki elkerülte. Már az őz sem mert a kérgéhez törleszkedni. Igazán mondom, egyszer a saját szememmel láttam mellette kibujni egy gombát a földből, de amint észrevette, hogy hol van, gyorsan kalapot emelt, és elgyalogolt máshová. Képzeljétek!… már az árnyéka sem kellett senkinek!
Egy darabig így is megvolt a tölgyfa. Hanem idővel az évgyűrűk vastagítani kezdték a derekát, és – tetszett vagy nem tetszett! – belebújt a kukac. Hosszú éjszakákon át kegyetlenül rágta. A tölgyfa hasogató fájdalmakra ébredt. Tavasz volt akkoriban. Minden fa boldogan érezte magában az új nedvek keringését, csak a tölgyfa állt rosszkedvűen, magányosan, szárazon. A féreg egyre jobban gyötörte.
- Ó, jaj nekem – sóhajtotta -, elpusztulok!
Keserves nyögését meghallotta a közelben tanyázó mókusasszonyka. Tüstént abbahagyta fiacskái mosdatását.
- Miért nem szóltál, hogy beteg vagy? – kérdezte sajnálkozva. – Mindjárt idehívom Harkály doktort!
- Nem kell! Nem kell! – hadonászott a fa. – Biztosan bosszút állna rajtam, és összevagdalna a csőrével, amiért nem engedtem be az odúmba.
- Ugyan, mit képzelsz? – csóválta fejét a mókus, és azért is elfutott a harkályért.
Harkály doktor tüstént ott termett. Még pici, piros sapkáját sem vette le a fejéről. Nem sokat törődött a tölgyfa nyögésével. Végigkúszott rajta, körbekopogtatta, azután egy helyen megállt, és erős csőrét mélyen kérgébe ütötte.
- Megvagy, mihaszna férge! Ügyesen kiemelte, és – volt, nincs! – már el is tüntette éhes kis begyében.
A tölgyfa felsóhajtott: – Jobban vagyok!
Körös-körül őzek, mókusok leskelődtek, madarak figyelték, hogy mi lesz. Mindenki örült, amikor a doktor bekapta a kukacot. A tölgyfa pedig csodálkozva kérdezte:
- Miért segítettél rajtam? Hiszen énrám mindenki haragszik!
Erre a körülállók kacagni kezdte, és a harangvirágok összekoccantották fejecskéjüket.
- Ó, te tölgyfa!… Senki sem haragszik rád, hanem te haragudtál az egész világra!
Harkály doktor hozzátette:
- Beteg voltál, de most már meggyógyulsz. Orvosságot is rendeltem: sok vidámságra, madárdalra van szükséged.
- Meglesz! Meglesz! – kiáltották az állatok, és mindjárt körültáncolták.
A tölgyfa nagyon sokáig nem tudott szólni, csak állt közöttük, szégyenkezve. Aztán egyszer csak gondolt egyet, és kitárta ág-karjait a madarak fel:
- Gyertek ide, hozzám!
Azok nyomban odasereglettek, és örömükben olyan vidáman kezdtek csivitelni, füttyögetni, énekelni, mintha mi sem történt volna.