# data[].attributes.attachment_link.title
Educació emocional a les aules durant el confinament

# data[].attributes.body
5 idees per vèncer la desafecció escolar

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El confinament ha posat l'ensenyament davant del mirall i ha fet emergir algunes preguntes que portaven temps qüestionant-se: és l'educació massa acadèmica? Quin és el rol del tutor? Com fem servir les eines digitals amb finalitat pedagògica? I un dels interrogants que més preocupació està generant és: què es pot fet per evitar la desafecció escolar?

Aquesta qüestió la coneix bé la Begonya Gasch, directora d'El Llindar, un centre educatiu de segones oportunitats on es fa front al problema. La directora defineix la desafecció escolar com "un sentiment d'impotència de l'alumne i una pèrdua de confiança en el món escolar. Aquest sentiment aflora quan l'alumne pensa que el que passa dins de l'escola no té res a veure amb ell, un fet que pot desembocar en abandonament escolar".

L'any 2019 la taxa d'abandonament escolar a Catalunya va pujar fins al 19%, molt per sobre de la mitjana europea (10,2%). Però aquesta dada només reflexa els casos en els quals la desafecció amb l'escola es converteix en una absència física: "La desafecció escolar succeeix quan l'alumne perd l'interès pel món escolar i se'n va, físicament o no. Ens centrem en la desafecció quan es tradueix en abandonament, però hem d'entendre que és un sentiment profund i dolorós que molts alumnes viuen", explica la directora.

Gasch diu que centres com el seu han de fer un esforç major per conservar els llaços entre l'escola i els alumnes. No obstant això, totes les escoles s'estan fent les mateixes preguntes sobre com mantenir el vincle que, fins ara, ha tingut molt a veure amb la presència en l'aula. És el moment d'imaginar altres vies per conservar els llaços amb els alumnes sense estar físicament amb ells.

Des de les experiències d'El Llindar, la Begonya Gasch explica quins són els punts clau per fer front a la desafecció escolar en aquestes setmanes de confinament:

Prendre els temps suficient per reflexionar i imaginar una nova escola: la desafecció escolar ja existia durant l'educació presencial, però "aquest temps a casa ens fan veure aquesta realitat amb més força i ens fa entendre que l'escola tal i com la coneixem tampoc funcionava llavors", afirma. Són, per tant, temps per parar i pensar quin tipus d'escola volem. La directora d'El Llindar explica que molts docents s'han vist estressats per les presses i han començat a produir activitats, exigir deures, enviar fitxes als alumnes... Posar-los a treballar tan ràpidament ha manifestat que, sovint, els docents fan vincle amb l'elaboració de la feina i no amb l'alumne. Potser és moment de repensar el vincle educatiu a les nostres escoles.

No quedar-nos només en els problemes amb la connectivitat. La Begonya Gasch reflexiona sobre l'ús de les tecnologies, que poden ser unes eines molt valuoses per connectar les escoles amb els alumnes, però alerta que no hem de quedar-nos només en la part superficial d'aquesta qüestió. La desigualtat entre els alumnes va més enllà de la disponibilitat d'una tablet i l'accés a internet, té a veure amb com s'utilitzen i el suport que es dóna als alumnes des de l'escola. "Els directors juguem un paper rellevant en la manera d'acompanyar als professors perquè sostinguin el vincle i orientar a l'escola perquè estigui connectada amb els alumnes", diu la Begonya, "cal tenir cura de no provocar un ensenyament basat únicament en tenir evidències de que els alumnes estan connectats digitalment. Hem de conscienciar als docents perquè no utilitzin les noves tecnologies per estressar als alumnes o continuïn amb les metodologies educatives que ja hi havia abans i no funcionaven". Apunta que un dels elements imprescindibles és articular estratègies que vagin entre "l'exigir i l'insistir" -més enllà de perseguir la productivitat de la activitat- i tractar de mobilitzar el desig dels alumnes d'aprendre.

L'acció tutorial com peça clau per estrènyer el vincle: a escoles com El Llindar, l'acció tutorial sempre ha estat un recurs central d'acompanyament. El treball amb les famílies i amb cada alumne de manera individualitzada és molt important durant aquests dies. "És una feina d'artesania i amb cada alumne està sent diferent", diu Gasch, "hem de partir del que els alumnes necessiten, escoltar-los i no asfixiar-los amb activitats, dossiers...". Cada tutor s'encarrega de deu o quinze alumnes i parla amb ells amb regularitat, normalment per telèfon. A més, quan va començar el confinament, la Begonya va enviar una carta a totes les famílies per fer-se present, traslladar que "el Llindar és escola viva" i oferir-se a ajudar si necessitaven menjar o tenien problemes de connectivitat. El gest ha tingut un efecte molt positiu i ha estret els enllaços amb els progenitors. "En aquests moments parlar i atendre a les necessitats és molt important; oferir als alumnes i famílies aquest espai de conversa és fonamental", recorda.

Afrontar les expectatives dels alumnes. La incertesa sobre el què vindrà pot generar estrès no només pels alumnes, sinó també pels docents i famílies. "El primer que he fet és afrontar les meves pròpies expectatives, perquè tenien més a veure amb un món passat", explica la Begonya Gasch, "és positiu transmetre tranquil·litat als alumnes, i crec que aquestes circumstàncies els donen l'oportunitat d'aprendre que no es pot saber ni tenir-ho tot immediatament". Cada alumne tindrà expectatives diferents, pel que s'haurà de tractar de no buscar fórmules generals. A més de fer front a les expectatives, s'han de trobar les estratègies per motivar als alumnes: "En el nostre cas, fem servir vídeos, posts d'Instagram i, sobre tot, generem espais de treball pels professionals amb l'objectiu d'activar els seus desitjos de vivificar a cada alumne", diu. A aquests espais anomenats "seguim" són clau per mantenir el vincle de l'escola i abordar el treball amb cada alumne.

Adaptar-nos al 'new normal'. Sense l'espai físic a l'escola, els alumnes no poden trobar-se amb els companys. Com diu la Begonya Gasch, hi ha una "desconnexió" que tracten de reduir amb l'ús del pati virtual. El tutor convoca als alumnes per reunir-se tots junts, sense obligar-los, per continuar amb els contactes més enllà dels amics habituals. També els horaris han canviat. El ritme dels adolescents no sempre encaixa bé amb matinar, i l'ajustament als tempos dels alumnes és una de les qüestions que es revisa des d'El Llindar. Aquest és el primer pas. Després, quan comenci el curs, s'hauran de afrontar les pors als altres, al contagi, la inseguretat i els possibles nous confinaments, que hauran de agafar-nos més preparats. I, sobretot, resoldre la qüestió essencial per l'escola: mantenir viu el llaç social i educatiu amb l'alumne.

PER SABER-NE MÉS...

# data[].attributes.attachment_link.description
El confinament ha posat l'ensenyament davant del mirall i ha fet emergir algunes preguntes que portaven temps qüestionant-se: és l'educació massa acadèmica? Quin és el rol del tutor? Com fem servir les eines digitals amb finalitat pedagògica? I un dels interrogants que més preocupació està generant és: què es pot fet per evitar la desafecció escolar?

# data[].attributes.headline
Consells per a les famílies d'adolescents durant el confinament

# data[].attributes.subject
Consells per a les famílies d'adolescents durant el confinament

# data[].attributes.headline
Com podem acompanyar en el postconfinament?

# data[].attributes.subject
Com podem acompanyar en el postconfinament?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les aules s'han tancat, però l'aprenentatge mai s'atura i els infants i joves seguiran desenvolupant-se en qualsevol espai. Aquest és el missatge de la Sílvia Blanch, professora i codirectora de l'equip de recerca ERIPE de l'UAB, per a les famílies angoixades perquè els seus fills i filles perdin el curs.

Enfortir els factors que afavoreixen l'èxit educatiu
Tot i que l'aprenentatge sempre continua, hi ha alguns factors que afavoreixen l'èxit educatiu en aquests dies de tancament d'escoles:

1. El context: els espais, materials i els recursos que els posem a l'abast.

2. Les expectatives que ens creem: que siguin positives i realistes.

3. La comunicació: sobretot potenciar la conversa i evitar els interrogatoris o les ordres.

4. La participació: afavorir que els infants i joves participin en la vida quotidiana.

Parlar de les pors i estar atents als signes d'alerta

Més enllà d'atendre a factors, les famílies han de començar a preparar-se pel moment de sortir, i parlar lliurement de les pors i del futur. "Hem de connectar amb les pròpies emocions, connectar amb com ens sentim i com estem vivint, perquè els infants i els joves vibren a partir de com estem els adults que els acompanyem", explica la professora.

Estar pendents dels joves i infants al llarg del temps també serà important: "Haurem d'estar molt atents a aquells signes d'alerta que puguin sortir unes setmanes o uns mesos més tard, quan tot ja estigui en calma i aquells infants i joves d'alguna manera ens mostrin els efectes d'aquests confinament."

Co-lideratge entre el centre educatiu i l'escola

Escola i famílies han d'enfortir els seus llaços per "donar el missatge que entre tota la comunitat ens en podem sortir", diu la Sílvia Blanch. Per això s'ha de reforçar el paper del tutor o la tutora: "És important que els mestres i tutors no estiguin sols perquè puguin analitzar quines són les necessitats que aquests infants i jovent tenen a l'aula i acompanyar-los de manera holística", explica la professora, "s'ha de tenir en compte no només el nivell educatiu, que és importantíssim, però també el nivell emocional i social". Què s'ha de transmetre en aquests temps? La Sílvia Blanch ho té clar: "Posant en valor aspectes com l'afecte, la confiança, la cura, la solidaritat, ben segur que ens en sortirem".

# data[].attributes.attachment_link.description
Les aules s'han tancat, però l'aprenentatge mai s'atura i els infants i joves seguiran desenvolupant-se en qualsevol espai. Aquest és el missatge de la Sílvia Blanch, professora i codirectora de l'equip de recerca ERIPE de l'UAB, per a les famílies angoixades perquè els seus fills i filles perdin el curs.

# data[].attributes.headline
Les famílies en el paper de mediadors educatius

# data[].attributes.subject
Les famílies en el paper de mediadors educatius

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jaume Blasco és analista i consultor especialitzat en l'avaluació de polítiques públiques, especialment en l'àmbit de les polítiques d'educació, família i ocupació.

Ara fa dos anys ens preguntàvem si "els programes per fomentar la implicació parental en l'educació serveixen per millorar el rendiment escolar", en el marc de la iniciativa "Què funciona en educació?" de la Fundació Bofill i Ivàlua. Es tractava de revisar la literatura acadèmica internacional i esclarir quin tipus de vinculació i suport als processos d'aprenentatge per part de pares i mares contribueixen positivament a l'èxit educatiu dels infants.

En aquell moment, el confinament i el tancament d'escoles per contenir una pandèmia semblava més aviat un argument de pel·lícula de diumenge a la tarda. No podíem sospitar que, com a mínim durant un parell de mesos, no estaríem parlant de la implicació parental com una influència potencialment positiva, sinó que la llar esdevindria l'escenari únic de l'educació, i mares i pares els actors principals.

Prou s'ha dit aquests dies que no s'han de confondre rols. Els pares i les mares no són mestres ni han de fer veure que ho són. Però és indubtable que, almenys durant unes setmanes, les coses han canviat. Els progenitors hem esdevingut mediadors educatius: intermediaris entre l'escola, que es fa present tan bé com pot mitjançant correus electrònics, carpetes del drive, videotrucades, i cursos a Moodle, i els infants. Facilitadors que, en la combinació diària de joc, exercici, pantalles, aplaudiments i alguns mals humors, a més de preocupar-nos pel benestar emocional dels nostres fills i pels aprenentatges d'aquesta intensa vida en família, també intentem que no es desconnectin excessivament de l'escola i mantinguin en forma les competències que són clau per a la seva educació. L'escola ha tancat, però l'educació continua oberta.

Així doncs, girem la vista enrere i cerquem què podem aprofitar d'aquell estudi sobre la implicació parental a casa en un context normalitzat, per fer alguns suggeriments útils per a aquests moments excepcionals. Aquí van les cinc principals recomanacions que us podem oferir:

1. Si us funciona, feu-ho! L'estudi ens diu què sol funcionar per acompanyar els infants en el seu procés d'aprenentatge. Però no cal dir que cada casa és un món i cada infant és diferent i, per tant, que una cosa funcioni bé de mitjana no vol dir que hagi de funcionar en cada cas. Les propostes que venen a continuació són idees que la recerca ens diu que solen funcionar i, per tant, val la pena provar-les. Però si a casa teva feu les coses d'una altra manera i n'esteu contents, no cal que us hi amoïneu més.

2. Llegiu plegats. L'evidència mostra que els programes que encoratgen els progenitors a llegir amb els seus fills són els que tenen un major impacte en l'aprenentatge. Alhora, que l'infant passi tot el temps del confinament sense llegir pot tenir un efecte molt negatiu, especialment en els primers cursos de primària, quan s'estan construint els fonaments de la competència lectora. Per tant, fem de la necessitat virtut, seleccionem ambients i moments adequats per a la lectura, i aprofitem l'oportunitat que el confinament ens ofereix per a la pràctica intensiva de la lectura amb un seguiment individualitzat.

Segons l'edat de l'infant, podem animar-lo a llegir en veu alta i realimentar-lo amb correccions o podem practicar amb ell la lectura dialògica, la qual cosa consisteix en el fet que l'infant llegeixi i l'adult practiqui l'escolta activa i vagi fent preguntes per guiar-lo a entendre i a explicar la història del llibre: per què creus que aquest personatge ha reaccionat d'aquesta manera? Què l'ha fet posar-se trista? Ara què creus que farà? Això també ho podem fer amb els infants més petits que encara no han aprés llegir.

3. Ajudar a estructurar, millor que controlar. Una de les formes d'implicació parental més esteses, i alhora més controvertides, és la supervisió dels deures: "fes els deures!", "quan els faràs?" "ja els has fet?". Els estudis mostren que aquestes pràctiques de control i verificació aconsegueixen tenir un impacte sobre la realització dels deures, però que després no redunden positivament en els aprenentatges, ja que poden ser percebudes com a excessivament intrusives i acabar influint negativament en la motivació.

Per contra, ajudar a organitzar un espai i un temps per fer els deures i establir regles i rutines sobre on, quan i com fer la feina a casa sol tenir un impacte positiu rellevant. Com que aquests dies molts pares i mares hem de teletreballar, és una bona oportunitat per dedicar una estona a fer-ho tots plegats en un mateix espai, concentrats i (més o menys) en silenci, cadascú autònomament a la seva feina (és un dir), mirant de respondre les preguntes o dubtes que els infants ens puguin anar plantejant per ajudar-los a millorar la comprensió.

Establir regles ajuda a estructurar l'acte de fer els deures, i implica comunicar expectatives i criteris sobre la importància de fer-los bé, la qual cosa tendeix a incrementar el temps dedicat a fer-los i l'eficiència d'aquest temps. Els infants més petits se'n poden beneficiar especialment, ja que tenen els hàbits d'estudi menys desenvolupats, i l'acompanyament parental els pot ajudar a interioritzar hàbits adequats per a la gestió del temps i de les emocions

Ara bé, tots sabem que això és més fàcil de dir que de fer, i que les fronteres entre establir regles i controlar no són del tot clares. Però, posats a fer, "més estructura i menys vigilància" seria el lema a tenir present.

4. Amb els alumnes de secundària, "socialització acadèmica". Amb els fills adolescents, les coses clarament es compliquen. Es complica la feina que han de fer, que sovint depassa els nostres coneixements i habilitats, i es compliquen els fills i filles, molt més gelosos de la seva autonomia i dotats ja d'una notable (excessiva?) facúndia. Algunes investigacions indiquen, això no obstant, que la implicació parental en aquestes edats pot continuar tenint un impacte positiu, si bé, òbviament, cal adaptar-la a les circumstàncies: ha de ser més subtil, buscar la motivació per aprendre, promoure les aspiracions educatives i laborals, i ajudar a connectar els estudis actuals amb els esdeveniments presents i els interessos, plans i el projecte vital de l'adolescent, per reforçar-ne la sensació d'utilitat. És evident que això no cal fer-ho cada dia, i que hi haurà qui ja ho fa de forma espontània, però en qualsevol cas és un bon tema de conversa familiar per a aquests dies de confinament.

5. Les famílies també poden necessitar acompanyament. En darrer lloc, en ordre però no en importància, una recomanació per a mestres i escoles: és força evident, i la literatura acadèmica així ho corrobora, que pares i mares estan molt desigualment dotats per a la implicació parental en els aprenentatges dels seus fills. La bretxa digital de la qual tant hem parlat aquests dies és només la punta de l'iceberg, perquè més enllà dels dispositius i les habilitats informàtiques, la implicació de les famílies difereix també en la motivació, temps disponible, paciència, confiança, capital educatiu i coneixements, domini de l'idioma... i, per tant, l'aprenentatge a casa tendirà a reproduir aquestes desigualtats.

Per mirar de prevenir-ho tant com es pugui, tres recomanacions: primer, mirar de fer-ho tan fàcil com es pugui, en el sentit de ser el màxim de previsibles (per exemple, posant tots els exercicis un mateix i únic dia de la setmana, i evitar que famílies hagin d'estar permanentment pendents de si hi ha novetats), fer accessibles els materials i feines per diferents mitjans, i no optar per solucions tecnològicament complicades si n'hi ha de més senzilles, potser no tan innovadores però igualment efectives. Podria ser, fins i tot, que alguns llibres de text meresquessin una segona oportunitat.

Segon, estimular la cooperació perquè les famílies s'ajudin les unes a les altres a vèncer algunes barreres (fer-se arribar impressions, comunicar novetats, explicar-se alguns exercicis i ajudar-se a explicar-los als infants...). Ho poden fer de forma molt efectiva i que generi beneficis socials i emocionals per a tots plegats.

I, finalment, preocupar-se de donar suport i acompanyar aquelles famílies amb majors dificultats per poder desenvolupar aquest paper de mediadors educatius. Els tutors i directors saben millor que ningú qui són. En aquest sentit, les videotrucades (o trucades) poden servir no només per comunicar-se amb els alumnes, sinó també per apoderar (amb perdó) mares i pares i ajudar-los a que se sentin capaços i competents per fer l'acompanyament educatiu que els seus fills necessiten aquests dies.

La recerca ens indica que suggerir explícitament activitats, i proveir materials i informació als progenitors sobre com fer-les a casa sol tenir un impacte superior a limitar-se a fomentar la implicació parental de forma més laxa i indefinida. Entre els suggeriments concrets a les famílies s'hi poden incloure la lectura compartida o l'estructuració de l'acte de fer feina a casa, que ja hem apuntat als punts anteriors. Són dues funcions molt "parentals" i poc "docents" i, per tant, a l'abast d'una gran majoria de famílies.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jaume Blasco és analista i consultor especialitzat en l'avaluació de polítiques públiques, especialment en l'àmbit de les polítiques d'educació, família i ocupació. Ara fa dos anys ens preguntàvem si "els programes per fomentar la implicació parental en l'educació serveixen per millorar el rendiment escolar", en el marc de la iniciativa "Què funciona en educació?"