# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Письменницький стаж Маркуса Зузака(Зусака) відносно невеликий, і список його творів на справжній день включає в себе всього шість романів, проте кожна його книга ставала предметом дискусій читачів та рецензій авторитетних літературознавців. Твори цього письменника перекладено 40 мовами світу, нагороджені багатьма престижними преміями і входили в списки світових бестселерів. На відміну від більшості своїх ровесників-літераторів, Маркус Зузак не захоплюється пригодами у вигаданих світах, містичними таємницями і леденять кров трилерами. Його книги описують звичайних людей, які борються не з драконами або магами, а з реальними проблемами, і завойовують не престол королівства, а систему життєвих цінностей.

Маркус Франк Зузак (Markus Frank Zusak) народився 23 червня 1975 року у Сіднеї (Австралія). Його батьки були біженцями з післявоєнної Європи - маляр Гельмут Зузак емігрував з Австрії, а його дружина Ліза з Німеччини. Маркус був самим молодшим з чотирьох дітей. Хоча в дитинстві йому дуже подобалася батьківська професія маляра, хлопчик рано проявив здібності до літературної творчості: в 16 років він написав свій перший роман, публікації якого йому довелося чекати майже сім років.

Після закінчення університету Маркус Зузак деякий час працював вчителем англійської мови у школі, яку закінчив сам. Дебютний роман Маркуса Зузака 'The Underdog' (російською мовою поки не видавався) вийшов у світ в 1999 році; це була історія п'ятнадцятирічного Камерона Вулфа, сина водопровідника і прибиральниці, і його непростих стосунків з родиною і дівчинкою, яка йому подобається. Книга отримала схвальні рецензії критиків, і в 2000 році вийшло її продовження 'Fighting Ruben Wolfe', що розповідає про спроби братів Вулф заробити на життя нелегальними боксерськими боями; цей твір було названо Кращою дитячою книгою року.

Третій роман трилогії про сім'ю Вулф, 'When Dogs Cry' (2001), названий при виданні в США 'Getting the Girl', також користувався успіхом і став Кращою дитячою книгою року.

Резонансним з подією став вихід у 2002 році романа Зузака 'The Messenger' ('I Am the Messenger'). Герой книги, сором'язливий Ед Кеннеді, випадковим чином зумів запобігти пограбуванню банку; після цього йому таємничим чином доводиться зробити ще кілька шляхетних вчинків, які повністю змінюють свідомість молодої людини і допомагають йому знайти справжню любов. Ця книга отримала шість нагород на її основі була написана п'єса. Однак тріумфом Зузака став вийшов в 2005 році роман 'The Book Thief', в основу якого лягли спогади батьків письменника про їх військовому дитинстві: бомбардування Мюнхена, потоки євреїв, що прямують в Дахау, голод і потіря близьких. Ірраціональність і реалізм, дитячі захоплення і політичні події, а насамперед виклад від першої особи, яким є сама Смерть - все це зробило книгу не просто бестселером, а подією в літературі. Книгу називали 'вибухом свідомості' і 'самим незвичайним романом нового часу', вона була нагороджена преміями. У 2013 році на основі роману знято фільм.

В даний час Маркус Зузак разом з дружиною і двома дітьми мешкає у Сіднеї. Його останнім опублікованим твором став роман 'Bridge of Clay' (2009), ідею якого він виношував понад 10 років. У вільний час письменник займається серфінгом і любить дивитися фільми.

# data[].attributes.attachment_link.title
Зузак Маркус Френк: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Письменницький стаж Маркуса Зузака(Зусака) відносно невеликий, і список його творів на справжній день включає в себе всього шість романів, проте кожна його книга ставала предметом дискусій читачів та рецензій авторитетних літературознавців. Твори цього письменника перекладено 40 мовами світу, нагороджені багатьма престижними преміями і входили в списки світових бестселерів.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Крад́ійка книж́ок" ( англ. "The Book Thief") - роман австралійського письменника Маркуса Зузака 2005 року. Екранізований 2013 року за участі британського режисера Браяна Персиваля. Українською видано 2015 року у видавництві "Клуб сімейного дозвілля".

"Наче чорно-білий фільм. Він просто так не закінчується, він торкається душі...", - так про книгу австралійського письменника написали в "USA Today".[2]

"Крадійка книжок" - книжка гіркого відчаю, неможливості змінити усе довкола, книжка боротьби та втрат. Книжка про силу слів. Книга розповідає про Голокост часів Другої Світової війни, вплив тоталітарного режиму Гітлера на людей, про Другу світову війну, книги. Читач задумується над проблемами ставлення до людей під час тоталітаризму, особливостями сімейного та державного виховання. Читач на собі переживає емоції людей, які загнані в глухий кут, які не мають виходу, відчувають тваринний жах і бажання вижити. Книга торкається загальнолюдських тем: що таке дружба, кохання, сім'я, милосердя.

Головною героїнею книги є дев'ятирічна дівчинка Лізель Мемінгер. Її названі батьки - Ганс та Роза Губерманн, сусід та шкільний друг Руді, єврей Макс Вандербург - люди, що населяють її світ, впливають на її світогляд, формують її як людину. Тут немає "поганих" героїв. Це звичайні люди, які обманюють, сваряться, кричать, відчувають страх, вибачають й дружать. Усі крадуть: їжу, час, книги. Абстрактне зло - Гітлер. Його усі ненавидять, наслідують, бояться. Але він існує поза сюжетом. Усе бачить, знає минуле й майбутнє - Смерть (чоловічого роду).

Досить зазначити, що одного дня я привітно схилюся над вами. На моїх руках спочине ваша душа. На моєму плечі влаштується якийсь колір. Я обережно віднесу вас.

Такий незвичний оповідач розказує не тільки історію Лізель, але й переповідає книгу героїні, такий собі крадій чужої книги життя. Смерть висловлює свій погляд на світ, людей. У нього немає жалощів до людей. Він просто "виконує свою роботу", він не любить загадки. Ось чому про майбутнє читач дізнається відразу, на початку розділу від письменника, про долю героїв від Смерті. Оповідач короткими фразами заглядає у космічні глибини людського існування. Він змушує задуматись над тим, що відбувається не тільки в книзі, а й у житті.

Події відбуваються в нацистській Німеччині, починаючи з січня 1939 року. Простір, у якому живе героїня - Молькінг - маленьке містечко. Більший простір - це вся Німеччина. Але Смерть розкриває ще один простір - космічний - уселюдський. Міфічний простір - це світ потойбічний, це Небо, куди Смерть відносить померлих.

Лізель Мемінгер дорослішає з розвитком сюжету. У неї нелегка доля: її батько, невідомим чином пов'язаний з комуністами, безвісти пропав, а мати не має можливості доглядати за дівчинкою та її братом, вона вирішує віддати дітей на виховання названим батькам, тим самим рятуючи їх від переслідування нацистської влади. По дорозі до нового будинку брат Лізель вмирає важкою смертю від хвороби, що відбувається на очах у дівчинки, залишаючи тяжке враження на все життя. Брата Лізель ховають на кладовищі, де дівчинка і підбирає свою першу в житті книгу - "Посібник гробаря".

Вирішивши написати свою історію, вона дивуватиметься, коли саме книжки і слова не просто почали мати якесь значення, а стали для неї всім.[3]

Незабаром Лізель приїжджає до містечка Молькінг, до своїх нових названих батьків: Ганса та Рози Губерманнів (працюють маляром і прачкою, відповідно), які живуть на Гімелль-Штрассе (що в перекладі означає "Небесна вулиця"). Роза зустрічає дівчинку не надто привітно, але Лізель незабаром звикає до тутешньої манери спілкування і зближується з названою матір'ю, зрозумівши внутрішню доброту Рози, приховану під нальотом брутальності. Зате з Гансом у дівчинки складаються прекрасні стосунки й настає повне взаєморозуміння. Крім того, Губерманн - антифашист, що грає важливу роль при розвитку подій. Проживаючи на Небесній вулиці, Лізель швидко заводить собі нових друзів, одним з яких стає Руді Штайнер, сусідський хлопчик, якому судилося стати її найкращим другом. Руді не дають спокою лаври великого спринтера Джессі Овенса, темношкірого атлета, який розбив теорії нацистів про перевагу білої раси, завоювавши чотири золоті медалі на Берлінській олімпіаді. Але про свого кумира він, зі зрозумілих причин, може розповісти тільки Лізель. Друзі разом ходять до школи, грають у футбол, крадуть їжу від голоду - всі події свого життя вони переживають разом.

У міру розвитку сюжету Ганс вчить Лізель читати, виводячи букви фарбою на стіні підвалу. Читання настільки захоплює її, що вона починає красти книги, з неї виходить справжня "книжкова крадійка". Кожна з книг пов'язана з історією в житті дівчинки. Першу книгу вона вкрала в снігу, на далекому від Молькінга цвинтарі. Другу - "Знизування плечима" - у вогні, де палали сотні книжок. На площі нацисти спалювали книги "расово неповноцінних" авторів. Ще одну Лізель вкрала у води. Потім останню згадану в сюжеті книгу вона краде у власної пам'яті. Лізель пише книгу про своє життя, яку називає "Книжковий злодій". Потім дружина мера віддала Лізель книгу "Свистун". У міру розвитку сюжету, автор розвиває думку про те, що книги для Лізель значать набагато більше, ніж здається. Вони вигодовують її душу, дають їй їжу для розуму і ґрунт для розвитку. Книги - єдина відрада в нелегкому житті дівчинки. Книги для дівчинки - не просто заняття, це її порятунок, її серце. Для того щоб серце працювало, потрібна кров - рядки, слова.

У кульмінаційній частині роману у Лізель з'являється новий друг - Макс Ванденбург, єврей-втікач, який тимчасово оселився у Губерманнів, що ховають його в підвалі власного будинку від нацистів. Батько Макса врятував Гансу Губерманну життя під час Першої світової війни й той вважає за потрібне повернути борг загиблому товаришеві, рятуючи його сина. Макс і Лізель зближуються, не помічаючи того. Поступово вони стають друзями, і Макс дарує Лізель книгу, що складається з його власних малюнків і написів. За іронією долі, Макс написав її, зафарбувавши сторінки книги Адольфа Гітлера "Моя боротьба". Між Максом і Лізель встановлюється духовний зв'язок, вони прив'язуються один до одного на все життя. 1942 року єврей все ж покидає будинок на Небесній вулиці, коли виникає загроза його виявлення. Через якийсь час його ловлять і відправляють в концентраційний табір недалеко від Мюнхена.

Все життя Лізель пронизане подіями Другої світової війни. У сюжеті роману відбивається все: ідея нацистів, гоніння євреїв, поділ німецького народу на дві половини - тих, хто вступив до НСДАП і тих, хто проти ідеології Гітлера. Губерманни показані як звичайна німецька родина, що не розділяє нацистські погляди, але водночас боїться сказати що-небудь проти, тому що наслідки можуть бути незворотними. Лізель - жертва свого часу. Дівчинка, яка ненавидить Гітлера, який занапастив всю її сім'ю (рідну, а згодом і названу), не може зробити зовсім нічого. Вона на власні очі бачить все приниження, які припадають зазнавати людям, що не належить до арійської раси, і все це тяжким каменем лягає їй в душу.

Книга закінчується трагічно - вночі на Небесну вулицю були скинуті бомби й в живих залишається лише одна Лізель, яка в ту ніч сиділа в підвалі, де заснула, коли записувала свою історію. Лізель, якій на той момент вже п'ятнадцять років, забирає до себе мер з дружиною. Потім з війни повертається батько Руді Штайнера Алекс, який відкрив ательє і Лізель часто йому там допомагає. Там же її знаходить Макс, який повернувся зі звільненого концтабору. В епілозі Лізель, бувши вже літньою жінкою, живе в Австралії в Сіднеї. Туди ж до неї навідується Смерть, який показує, що він знайшов її книгу. Перш ніж забрати Лізель він повідомив їй свою найголовнішу таємницю: "Мене переслідують люди".

Маркус Зузак за книгу "Крадійка книжок" отримав декілька нагород та премій:

2009 - Німецька премія за дитячо-підліткову літературу (нім. Deutscher Jugendliteraturpreis)

2008 - заохочувальний приз імені Ени Ноель в галузі дитячої літератури від Міжнародної ради з дитячої та юнацької книги (Австралія)

2007 - Премія ім. Майкла Л. Принца та другий приз від Асоціації бібліотечного обслуговування для підлітків (англ. Young Adult Library Services Association - YALSA)

2006 - Премія імені Кетлін Мітчелл (англ. Kathleen Mitchell Award)

# data[].attributes.attachment_link.title
Крадійка книжок - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
"Крад́ійка книж́ок" ( англ. "The Book Thief") - роман австралійського письменника Маркуса Зузака 2005 року. Екранізований 2013 року за участі британського режисера Браяна Персиваля. Українською видано 2015 року у видавництві "Клуб сімейного дозвілля". "Наче чорно-білий фільм.

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до книги<

# data[].attributes.body
Буктрейлер до книги

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Субботіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер О.Субботіної "Крадійка книжок"

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до книги<

# data[].attributes.body
Буктрейлер до книги

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Краматорская центральная библиотека

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер на книгу  Маркуса Зузака "Крадійка книжок"

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2 (рос.)<

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2 (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Евгений Волоцкий

# data[].attributes.attachment_link.title
Маркус Зузак "Книжный вор" 2 часть (Аудиокнига)

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1 (рос.)<

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1 (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Евгений Волоцкий

# data[].attributes.attachment_link.title
Маркус Зузак "Книжный вор" 1 часть (Аудиокнига)

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Крадійка книжок
Присвячується Елізабет і Гельмуту Зузакам.

З любов'ю і захватом
Гірський хребет з уламків каменю Тут оповідач знайомить нас: із собою - кольорами - і крадійкою книжок Смерть і шоколад
Спершу кольори.

Потім люди.

Так я зазвичай бачу світ.

Чи, принаймні, намагаюся.
ОСЬ МАЛЕНЬКИЙ ФАКТ Одного дня ви помрете.
Я направду стараюся зробити все, щоб ця тема не була для вас такою песимістичною, хоча більшість людей заледве чи вірять мені і не звертають на мої заперечення жодної уваги. Прошу вас, повірте. Я насправді можу бути оптимістичним. Я можу бути приязним. Поштивим. Привітним. І це лише на одну літеру. Єдине - не просіть мене бути милим. Це аж ніяк не про мене.
РЕАКЦІЯ НА ВИЩЕЗГАДАНИЙ ФАКТ Це вас тривожить? Закликаю вас - не бійтеся. Я, передусім, справедливий.
Звісно, мені слід відрекомендуватися.

Вступ, так би мовити.

Як же це я міг забути про свої гарні манери?

Я міг би належним чином відрекомендуватися, але, насправді, у цьому немає необхідності. Незабаром ми з вами добре зазнайомимося - й у пригоді нам стануть найрізноманітніші ситуації. Досить зазначити, що одного дня я привітно схилюся над вами. На моїх руках спочине ваша душа. На моєму плечі влаштується якийсь колір. Я обережно віднесу вас.

А в цей час ви лежатимете (дуже рідко я застаю людей на ногах). Ваше тіло задерев'яніє. Можливо, вас хтось знайде; крик розсиплеться у повітрі дрібними бризками. Опісля я почую лише свій подих, звук запаху і своїх кроків.

Питання в тому, якою барвою буде зафарбовано усе навколо, коли я прийду по вас. Яким буде небо?

Мені, приміром, подобається небо кольору шоколаду. Темного, темного шоколаду. Кажуть, що він мені личить. Я ж, проте, намагаюся насолоджуватися усіма кольорами, що потрапляють мені на очі, - усім спектром. Мільярд, а то й більше, відтінків, усі вони такі різні, і небо - я його повільно втягую. Це дещо полегшує мій тягар. Допомагає мені розслабитися.
КОРОТЕНЬКА ТЕОРІЯ Люди помічають колір дня лише на світанку і при заході сонця, а я добре знаю, що кожної секунди день пронизують міріади відтінків та інтонацій. Навіть одна година може містити в собі тисячі різних кольорів. Жовтих, як віск, забризканих крапельками кольору блакитного марева. Похмурих, як темрява. Така вже у мене робота, що я вирішив для себе їх помічати.
Як я і натякав, мене рятує лише відволікання. Це допомагає не з'їхати з глузду. Допомагає з усім впоратися - зважаючи на те, як довго я виконую цю роботу. Цікаво, чи зможе хто-небудь замінити мене? Хто зможе зайняти моє місце, коли мені захочеться взяти відпустку і провести її на якомусь із ваших стандартних курортів - чи то на пляжі, чи то в горах? Відповідь, звичайно ж, - ніхто, і це підштовхнуло мене до цілком свідомого і зваженого рішення: відволікання - це і буде моєю відпусткою. Не варто й казати, що моя відпустка - це фрагменти. Це кольори.

Хоча, ви можете запитати, навіщо йому взагалі потрібна відпустка? Від чого б це йому відволікатися?

Це наближає нас до наступного пункту.

Люди, які залишилися.

Які вижили.

Саме їх я не терплю, не можу на них дивитися, проте частенько таки не втримуюсь і дивлюсь. Я навмисне вишукую кольори, щоб не думати про них, але то тут, то там я помічаю тих, хто залишився, я бачу, як вони подаються під тягарем загадок усвідомлення, відчаю і подиву. У них проколоті серця. У них пробиті легені.

Це, своєю чергою, наближає мене до того, про що я розповім вам сьогодні ввечері, чи вдень, чи хоч якою б там була година або колір. Це історія про одного з тих, хто завжди залишається, - про умільця виживати.

Це коротка історія, у якій також ітиметься про:

- дівчинку;

- деякі слова;

- акордеоніста;

- деяких фанатичних німців;

- єврейського кулачного бійця;

- і безліч крадіжок.

Крадійку книжок я бачив тричі.
Поблизу залізничної колії
Спершу виринуло щось біле. Сліпучого різновиду.

Напевне, дехто з вас вважає, що білий - це ніякий не колір, та вірить у всілякі інші, далеко не нові, нісенітниці. Так от, я тут для того, щоб сказати, що ви помиляєтесь. Білий - це, безперечно, колір, і особисто я думаю, що вам не хотілося б зі мною сперечатися.
ЗАСПОКІЙЛИВА ЗАЯВА Будь ласка, заспокойтеся і не зважайте на попередню погрозу. Я просто вихвалявся Я зовсім не страшний. Я зовсім не злий. Я - підсумок.
Справді, усе біле. Здавалося, ніби весь світ зодягнувся у сніг. Ніби натягнув його на себе, як ви надягаєте светра. Поблизу колії - сліди ніг, що занурилися в сніг ледь не по коліна. Дерева були вкриті сніговими покривалами. Як ви уже зрозуміли - хтось помер. Вони не могли просто залишити його на землі. На даний момент у цьому не було великої проблеми, але невдовзі дорогу попереду розчистять і поїзд рушить далі. Там було двоє кондукторів. Там були одна мама і її донька. Один труп. Мама, дівчинка і труп були впертими і мовчазними. - Ну, то чого ти від мене хочеш? Один кондуктор був високим, другий - низьким. Високий завжди говорив першим, хоча й не був головним. Він подивився на меншого і круглішого. У того ще було м'ясисте червоне обличчя. - Ну, - відповів низький, - ми ж не можемо просто залишити їх тут, так? Високому вривався терпець. - А чом би й ні? Низький страшенно розлютився, аж ледь не вибухнув від гніву. Він втупився у підборіддя високого і прокричав:

- Spinnst du?! Ти геть дурний?

З кожною секундою на його щоках густіла огида. Шкіра натягнулася.

- Ходи, - продираючись крізь сніг, сказав він. - Ми занесемо усіх трьох досередини, якщо доведеться. Повідомимо наступну станцію.

А от я вже встиг припуститися найелементарнішої помилки. Та не знаю, як пояснити вам глибину свого розчарування в самому собі. Загалом я зробив усе правильно.

Я уважно роздивився сліпуче сніжно-біле небо, яке пропливало у вікнах потяга, що вже рушив. Я майже вдихнув його, проте все одно вагався - я зацікавився. Дівчинкою. Допитливість заволоділа мною, тож я вирішив залишитися довше - наскільки це дозволяв мій графік, і поспостерігати.

За двадцять три хвилини потяг зупинився, і я вийшов разом з ними.

На моїх руках лежала маленька душа.

Я стояв трохи праворуч.

Дует енергійних кондукторів рушив до мами, дівчинки і трупа маленького хлопчика. Добре пам'ятаю, що того дня я голосно дихав. Дивно, що кондуктори не помітили мене, коли проходили поряд. А світ уже прогинався під вагою усього того снігу.

Зліва, десь за десять метрів від мене, стояла бліда і голодна дівчинка і тремтіла від холоду.

Вона цокотіла зубами.

Вона обіймала себе холодними руками.

На обличчі крадійки книжок замерзли сльози.
Затемнення
Далі були чорні завитки - щоб продемонструвати вам, так би мовити, полюси моєї різнобічності. Це був найтемніший час перед світанком.

Цього разу я прийшов по молодого чоловіка - йому було не більше ніж двадцять чотири роки. Літак досі чмихав. Дим струменів із обох його легень.

Розбиваючись, він залишив на землі три глибокі рани. Крила скидалися на відпиляні руки. Вони більше не зможуть змахнути. Ця маленька металева пташка більше не полетить.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать онлайн "Крадійка книжок" автора Зузак Маркус - RuLit - Страница 1

# data[].attributes.attachment_link.description
Крадійка книжок Присвячується Елізабет і Гельмуту Зузакам. З любов'ю і захватом Гірський хребет з уламків каменю Тут оповідач знайомить нас: із собою - кольорами - і крадійкою книжок Смерть і шоколад Спершу кольори. Потім люди. Так я зазвичай бачу світ. Чи, принаймні, намагаюся. ОСЬ МАЛЕНЬКИЙ ФАКТ Одного дня ви помрете.

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Анотація до книги

# data[].attributes.body
Анотація до книги

# data[].attributes.headline
Біографія автора

# data[].attributes.body
Біографія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МЕЛВІЛ, Герман (Melville, Herman - 01.08.1819, Нью-Йорк - 28.09.1891,там само) - американський письменник.Мелвіл - одна із найяскравіших і значних постатей американського романтизму. Недооцінений сучасниками, він був уславлений лише в XX ст. і з запізненням, але беззастережно прийнятий у пантеон великих майстрів національної культури. Батько Мелвіла був комерсантом, предки котрого брали участь в американській революції XVIII ст. Мати - голландка з походження, з багатої родини, намагалася дати дітям релігійне виховання. Майбутній письменник гордився родинними традиціями. Дитинство Мелвіла минуло у великому домі, в достатку, навчався він у привілейованій школі. Несподівана смерть батька у 1832 р. змусила Мелвіла, котрий не бажав обтяжувати близьких, розпочати самостійне життя: він працював клерком у банку, шкільним учителем, служив на хутряній фабриці. У 1837 р. вперше вийшов у море юнгою. У січні 1841 p., охоплений жаданням пригод, завербувався матросом на китобійну шхуну "Акуншет" (вона згодом слугувала за "модель" для вельбота "Пеквод" у романі "МобіДік") і вирушив у плавання. На кораблі Мелвіл зіткнувся з жорстокими порядками. У липні 1842 р. під час стоянки в гавані Нукухіві (Маркізькі острови) він разом із товаришем Тобі залишив "Акуншет" і провів, вочевидь, близько місяця, з місцевим племенем тайпі, за яким закріпилася зловісна слава канібалів. Від аборигенів він утік на сіднейській шхуні "Люсі Енн", мандрував деякий час, поки не осів на Гаїті. Там він влаштувався на американське військове судно "Юнайтед Стейтс" і повернувся на батьківщину в жовтні 1844 р.

Майже три з половиною роки, проведених на морі, збагатили Мелвіла неоціненним запасом вражень. Це лягло в основу багатьох книг М., визначило своєрідність його творчості як видатного митця-марініста. У 1844 p. Мелвіл оселився у Нью-Йорку, ввійшов у літературне середовище, зійшовся з В. Ірвінґом, Н.Готорном (творчість якого викликала у нього захоплення), з публіцистом і філософом Р. В. Емерсоном. З пожадливістю взявся він за вивчення філософії, зокрема таких німецьких мислителів як Г. В. Ф. Гегель, І. Кант, брати Шлегелі; великий вплив справила на нього романтична поезія, особливо Дж. Блейка і П. Б. Шеллі. У цей час сформувалася політична філософія Мелвіла: його "нещадний демократизм", стійка ненависть до рабовласництва, до будь-яких форм гноблення та нехтування людини; не приховував він і критичного ставлення щодо певних недоліків державної системи, яка складалася у США.

У 1846 p. Мелвіл дебютував книгою "Тайпі" ("Турее"), що ґрунтувалася на "маркізькому" епізоді його життя і була тепло прийнята читачами. У насиченій багатим, свіжим етнографічним матеріалом, пронизаній своєрідним руссоїстським пафосом, книзі змальовано в дусі романтичної утопії життя племені тайпі на лоні прекрасної первісної природи, їхній побут, звичаї і традиції, архаїчну матеріальну культуру. Оспівується краса дівчини Файявей, доньки вождя племені, котра покохала героя-оповідача. У книзі містяться випади проти місіонерів та антигуманної "цивілізації", враженої вадами, якій, за контрастом, протиставляється ідилічний побут аборигенів, людей добродушних, безпосередніх і дружелюбних. Успіх першої книги спонукав Мелвіла написати її продовження - "Ому" ("Отоо", 1847), основою якій послужило його мандрівне ЖИТТЯ на Гаїті. Книга близька за формою до роману, вона починається з опису надважких умов служби на торговельному флоті, брутального поводження з матросами, що спричинило бунт команди. Матросів висадили на Гаїті та посадовили у в'язницю. Якщо тайпійці були в Мелвіла помітно ідеалізовані, то гаїтяни показані вже без прикрас. Ще один твір, який відобразив "морський" досвід Мелвіла, - роман "Білий бушлат" і "White Jacket", 1850), в якому описано непривабливий побут американського військового корабля: рядових матросів постійно принижують, офіцери дошкуляють їм дріб'язковим прискіпуванням і тиранією. Тут виділяються постаті молодого кадета, котрий насаджує дисципліну з допомогою різок, і корабельного хірурга К'ютікла, справжнього м'ясника, людини з фальшивими зубами та перукою, котрий чинить жорстокі експерименти над своїми пацієнтами. Це був зразок "морського роману".

Усі ці твори підготували з'яву мелвілівського шедевру, роману "Мобі Дік, або Білий Кит" ("Moby Dick, or White Whale", 1851), зарахованого сьогодні до вершин світового письменства. Спершу Мелвіл задумував книгу як один із різновидів морського роману про китобійний промисел, але поступово його план і структура ускладнювалися, набували філософської масштабності. Письменник розсував звичні жанрові та стильові рамки роману, який "акумулював" у собі елементи побутописання, алегорію та символіку, документалістику та високу патетику, реалії китобійного промислу та корабельного побиту і релігійно-філософську проблематику. Виявив себе Мелвіл і як марініст, що відтворює незабутні морські краєвиди; океанічна стихія, мінлива, буйна, непокірлива - одна із головних дійових "осіб" у романі. Океан різноманітний, багатоликий, сповнений таємниць. Мелвіл був його натхненним співцем. Як зауважив критик В. Торп, письменник "виявив велику сміливість, зробивши героями роману американських китобоїв, прототипи котрих він зустрічав десять літ перед тим під час плавання на "Акуншеті". Грандіозне дійство близьке до п'єс Софокла та В. Шекспіра з тією різницею, що актори розігрують його на вкритій жиром палубі китобоя. Сила мистецтва Мелвіла перетворює її у сцену, гідну самої дії, але й у цій самій обстановці криється прихована сила". Роман містив у собі "театральні", сценічні компоненти: у пору його написання Мелвіл захоплено читав твори Шекспіра.

Сюжет роману - перипетії полювання китобоя "Пеквод" за таємничим велетенським Білим Китом, що виступає як щось більше, ніж могутній мешканець морської стихії; він - втілення одвічного зла, якого слід уникати морякам, котрі бажають благополучно повернутися в рідний порт. Капітан вельбота Ахав - романтичний герой, людина, одержима маніакальною пристрастю здолати Білого Кита, "темну невловиму силу, існуючу споконвіку"; в останній сутичці з ним він позбувся ноги і користується білим кістяним протезом. Він прибиває до щогли золотий дублон - винагороду тому, хто перший угледить у морі ненависного йому могутнього кашалота. Поряд з Ахавом - багатонаціональна команда "Пеквода", що ніби символізує людство в мініатюрі. Перед нами різні типи людей: старший помічник Старбак, м'який за натурою, добрий християнин; другий помічник Стаб, удачливий та схильний з полегкістю ставитися до небезпеки; третій помічник - недалекий Фласк; матроси: таємничий азіат Федалла, полінезієць гарпунер Квіквег, приятель Ізмаїла, героя-оповідача, африканець Дагу; чорношкірий слуга Піп; гарпунер індіанець Тештігу. Після відчайдушної триденної погоні "Пек-вод" наздоганяє Білого Кита. Ахав уражає його смертельним ударом, але й Кит тягне за собою в безодню корабель. Зі всього екіпажу рятується лише Ізмаїл, персонаж значною мірою автобіографічний; його підбирає китобійне судно "Рахіль".

Але розмаїті колізії, подієвий план не вичерпують багатогранного змісту роману. У ньому "просвічують" кілька смислових, стильових рівнів і планів. Значний "китологічний" пласт - десятки сторінок, де змальовані звички кашалотів, їхня анатомія, "технологія" промислу. Взагалі твір Мелвіла - справжня енциклопедія знань про китів, які не лише водяться в морях і океанах, але й наче злітають до висот релігійно-філософських категорій. "Мобі Дік "містить у собі й елементи соціального роману, особливо там, де йдеться про китобійний промисел, службу на судні. Слід пам'ятати, що в часи Мелвіла промисел китів був зовсім не екзотичним заняттям, а важливою галуззю виробництва у США, у якій були задіяні сотні суден, десятки тисяч людей. Найскладнішою є філософія роману, насиченого символікою, алегоріями, алюзіями біблійного, історичного, легендарного характеру, посиланнями на праці вчених, мислителів, релігійних діячів. Саме цьому аспекту роману присвячено чимало робіт дослідників, особливо, звичайно ж, американських, що пропонують різноманітні тлумачення його глибинного смислу.

Ю. Ковальов, один із найавторитетніших знавців американського романтизму і творчості Мелвіла, вважає, що автор "Мобі Діка" через сюжетні перипетії твору досліджує універсальні закони буття і діяльності людського розуму. Мелвіл приходить до матеріалістичних висновків, вважаючи, що у Всесвіті немає вищих сил, які спрямовують життя людини та суспільства, народів і держав, немає ні Бога, ні абсолютного духу, тому людині немає на кого перекласти відповідальність. Своїм романом Мелвіл доводив неправомірність надії на втручання вищих сил; людина сама відповідальна за свою долю і мусить покладатися на власні сили.

Кращий твір Мелвіла, який видавався сучасникам "дивним", не отримав за життя автора читацького визнання. Шлях письменника тривав ще чотири десятиліття, але він поринав у забуття. Йому довелося заробляти на життя службою чиновником на митниці. Поміж тим з-під його пера продовжували виходити цікаві твори. У романі "П'єр" ("Pierre", 1852), що значною мірою має автобіографічний характер, описані складні психологічні колізії, які переживає письменник П'єр Гленденнінг, котрий жертвує коханням задля родинного обов'язку. У романі "Ізраель Поттер" ("Israel Potter", 1855) М. звертається до історичної теми; головний герой - учасник війни за незалежність, рядовий солдат, патріот своєї батьківщини. Захоплений у полон, він лишень через 45 років повертається в Америку, де виявляється забутим, і помирає у злиднях. В останній повісті "Біллі Бадд" ("Billy Budd", вид. посмертно в 1925 p.) Мелвіл повертається до морської тематики. Герой, юний матрос Біллі Бадд, недосвідчений, наївний, стає об'єктом заздрості і злоби офіцера Клеггарта, котрий брехливо звинуватив Біллі у намірі вчинити бунт на кораблі. Викликаний на допит до капітана, Біллі Бадд, приголомшений зведеним на нього наклепом, вбиває Клеггарта. Капітан, котрий співчуває Біллі, змушений відправити його на шибеницю; але, пішовши з життя, Бадд зостається жити як легенда в матроському середовищі.

Мелвіл створив низку новел, що по праву належать до кращих зразків цього жанру в США. Серед них "Беніто Серено" - про повстання негрів на борту корабля і "Писар Бартльбі" - про гірку долю маленької людини. Морально-філософські та релігійні пошуки Мелвіла останніх років частково відобразилися у його поетичних творах - збірках "Вірші про війну" ("Battlepieces", 1866), "Джон Марр" ("John Marr and Other Poems, 1888), "Тімолеон" ("Timoleon", 1891), а також у романі у віршах "Кларель" (1876).

Українською мовою твори Мелвіла перекладали Ю. Лісняк і В. Корнієнко. Б. Гіченсон

# data[].attributes.attachment_link.title
Мелвілл Герман: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
МЕЛВІЛ, Герман (Melville, Herman - 01.08.1819, Нью-Йорк - 28.09.1891,там само) - американський письменник.Мелвіл - одна із найяскравіших і значних постатей американського романтизму. Недооцінений сучасниками, він був уславлений лише в XX ст. і з запізненням, але беззастережно прийнятий у пантеон великих майстрів національної культури. Батько Мелвіла був комерсантом, предки котрого брали участь в американській революції XVIII ст.

# data[].attributes.headline
Мульфільм "Мобі Дік"

# data[].attributes.body
Мульфільм "Мобі Дік"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Советские мультфильмы

# data[].attributes.attachment_link.title
МОБИ ДИК Мультфильм  для детей смотреть онлайн

# data[].attributes.headline
Про автора і книгу

# data[].attributes.body
Про автора і книгу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Студия Неофит

# data[].attributes.attachment_link.title
ГЕРМАН МЕЛВИЛЛ. "Моби Дик". Библейский сюжет

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 3

# data[].attributes.body
Аудіокнига 3

# data[].attributes.attachment_link.title
Мелвил Герман «Моби Дик» • Или белый кит• часть 3

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 2

# data[].attributes.body
Аудіокнига 2

# data[].attributes.attachment_link.title
Мелвил Герман «Моби Дик» • Или белый кит• часть 2

# data[].attributes.headline
Аудіокнига 1

# data[].attributes.body
Аудіокнига 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Мелвил Герман «Моби Дик» • Или белый кит• часть 1

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Мобі Дік

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Мобі Дік"

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
МОБІ ДІК, АБО БІЛИЙ КИТ

Роман

НА ЗНАК МОГО ЗАХОПЛЕННЯ ЙОГО ГЕНІЄМ

ЦЯ КНИЖКА ПРИСВЯЧЕНА

НАТАНІЄЛЕВІ ГОТОРНУ

ЕТИМОЛОГІЯ

(укладена одним молодшим учителем гімназії, що помер від сухот)

Той блідий учитель - у зношеній одежі й сам ніби зношений увесь: і тілом, і душею, й розумом, - і тепер стоїть у мене перед очима, як живий. Він, було, все стирав пилюку зі своїх старих лексиконів та граматик якоюсь чудернацькою хусточкою, наче на посміх оздобленою строкатими барвами прапорів усіх відомих націй світу. Він любив стирати пилюку зі своїх старих підручників: ця робота немовби делікатно нагадувала йому про те, що він смертний.

* * *

Коли ви беретеся навчати інших і пояснювати їм назву кита в нашій мові - WHALE, а самі, як невіглас, пропустите літеру Н, хоч у ній міститься трохи не все значення слова, то ви введете людей в оману.

Р. Гаклейт

WHALE. [...] Швед, і дат. hval. Назва цієї тварини пов'язана з уявленням про округлість чи про котіння, бо датське hvalt - "вигнутий" або "склепистий".

Словник Вебстера

WHALE. [...] Майже безпосередньо з гол. і нім. wallen; англосакс, walw-ian - котитись, валятись.

Словник Річардсона

הז - давньоєврейське

ϰητος - грецьке

CETUS- латинське

WHOEL- англосаксонське

HVALT- датське

WAL- голландське

HWAL- шведське

WHALE- ісландське

WHALE- англійське

BALEINE- французьке

BALLENA - іспанське

Пекі-нуї-нуї - фіджійське

Пехі-нуї-нуї - еромангоанське[1]

ЦИТАТИ

(дібрані одним помічником помічника бібліотекаря)

Ви пересвідчитеся, що цей бідолаха, помічник помічника, невтомний копун і книжковий хробак, обнишпорив цілі ватіканські книгозбірні та всі ятки вуличних букіністів на світі, аби визбирати будь-які побіжні згадки про кита, котрі лишень зміг він знайти в усіляких книжках - церковних і світських. А тому оці твердження про китів, перемішані тут без ніякого ладу, хоч вони і автентичні, не слід вважати якимсь Євангелієм китознавства; принаймні не в кожному окремому випадку. Аж ніяк. Ці уривки з давніх авторів взагалі і з поетів зокрема цінні й цікаві лише тим, що дають змогу ніби з пташиного польоту окинути поглядом те, що будь-коли й будь-де казали, думали, уявляли й співали про Левіафана численні народи й покоління, зокрема й ми.

Що ж, прощавай, сердего помічнику помічника; я, твій коментатор, зичу тобі всього найкращого. Ти належиш до того мізерного, безбарвного поріддя, якого не зігріє жодне вино цього світу і для якого навіть білий херес був би занадто рожевий і міцний; та все ж і з такими, як ти, інколи буває приємно посидіти, погомоніти, й самому почуваючи себе мізерним, і звеселитись, упившися слізьми, і з вогкими очима над сухою чаркою сказати вам навпростець, сказати зі смутком, але й не без утіхи: "Не тратьте марно сили, помічники помічників! Бо чим більше ви намагатиметесь потішити людей, тим менше вдячності заслужите в них! Якби ж то я зміг звільнити для вас Гемптон-Корт і Тюїльрі![2]

Та проковтніть свої сльози і гайда на грот-щоглу - злетіть серцями аж у ту височінь, бо ваші друзі, які відлетіли поперед вас, уже розчищають семиповерхові небеса, щоб вас там прийняти, а так довго розпещувані там Гавриїл, Михаїл та Рафаїл мусять вимітатися звідти геть. Тут, у цьому світі, ви можете цокатись тільки розбитими серцями - там будете цокатись нерозбивними келихами!"

* * *

І створив бог риби великі.

Книга буття

Стежка світить за Левіафаном, а безодня здається сивиною.

Книга Йова

І призначив господь велику рибу, щоб вона проковтнула Йону.

Книга пророка Йони

Ходять там кораблі; там той Левіафан, якого створив ти, щоб бавитися йому в морі.

Книга псалмів

У той день навідає господь своїм твердим, і дужим, та сильним мечем Левіафана, змія прудкого, і Левіафана, змія звивкого, і дракона, що в морі, заб'є.

Книга пророка Ісайї

А коли щось опиниться в хаосі пащеки тої потвори - чи то живе створіння, чи то судно, чи й камінь, - то вмить воно западе в смердючу велетенську горлянку й зникне в бездонній прірві його черева.

Плутарх. "Повчання"

В Індійському океані водяться найчисленніші і найбільші в світі риби. З-поміж них кити та водокрути, звані Balaenae, сягають увдовж стільки, як чотири упруги грунту.

Пліній

Ми пропливли по морю заледве два дні, коли о схід сонця з'явилась безліч китів та інших морських потвор. [...] З-поміж китів один був страховинно великий. Він посунув на нас, роззявивши пащу, здіймаючи хвилі на всі боки й збиваючи перед собою піну на воді.

Лукіан. "Правдива історія"

Він навідав ту країну ще й для того, щоб уполювати моржів, які мають замість зубів дуже коштовну кість, і привіз трохи тієї кості своєму королю. [...] Найкращих китів виловлюють у його рідних краях, і вони бувають ярдів сорок вісім, а то й п'ятдесят завдовжки. Він скаэав, що з п'ятьма товаришами якось уполював їх за два дні шість десятків.

Розповідь Оттара, чи Охтхера, записана з його вуст королем Альфредом року божого 890-го

І хоч усе інше, чи то живе створівня, чи то судно, попавши в жахливу пащеку цього страховища (кита), вмить гине, проглинуте, одначе морський пічкур знаходить у тій пащеці безпечний притулок і спить там.

Монтень. "Апологія Реймона Себона"

Тікаймо, тікаймо! Щоб я пропав, коли це не Левіафан, той, що його описує славний пророк Мойсей у житії терпеливого Йова!

Рабле

Печінкою того кита навантажили два вози.

Стоу. "Літопис"

Велетень Левіафан, що круг нього море кипить, як у казані.

Лорд Бекон. Переспів псалмів

Що ж до страховинної величини того кита чи косатки, то ми не довідались нічого певного. Вони дуже жиріють, отож з одного кита можна натопити неймовірно багато лою.

Його ж таки "Історія життя І смерті"

Спермацет - то найкращі в світі ліки від внутрішніх ушкоджень.

Шекспір. "Король Генріх"

Достоту наче кит.

"Гамлет"

Жахливий біль йому вже груди пропіка,

Й не треба лікаря - його уміння всує.

Він заверта назад і ворога шука,

Чия отак його поранила рука:

Так кит підранений до берега прямує.

Спенсер. "Королева фей"

Величезні, мов кити, які рухом своїх велетенських тіл можуть і в безвітря так збурити океан, що він аж закипить.

Сер Вільям Давенант. Передмова до "Гондіберта"

Що воно таке спермацет, люди достеменно й не знають; адже навіть учений Гофманус після тридцятирічних досліджень каже відверто: nescio quid sit[3].

Сер Т. Браун. "Про спермацет і кашалотів". Див. його "Поширені помилки"

Як Талюс Спенсерів своїм новітнім ціпом,

Так він страшним хвостом несе руїну сліпо.

·················

В боках без ліку гарпунів він ніс,

На спині ж був списів густенний ліс.

Уоллер. "Бій біля Літніх островів"

Мистецтвом створений той великий Левіафан, що зветься Співдружністю, або Державою (по-латині Civitas), і це не що інше, як штучна людина.

Початок Гоббсового "Левіафана"

...Той звір морський,

Левіафан, що бог його створив

Найбільшим із усіх живих істот.

Мілтон. "Утрачений рай"

...Там Левіафан,

Найбільша із живих істот, лежить

У хвилях, ніби цілий мис, і спить

Чи плаває, немов плавучий острів,

І ціле море втягує крізь зябра,

А потім водограєм виверга.

Там-таки

...Величезні кити, що плавають у водяному морі, а в собі носять море лою.

Фуллер. "Держава божественна й світська"

Так десь за мисом, виринувши з глибу,

Той велетень Левіафан чигає.

Не ловить, а дрібну ковтає рибу,

Що в пащу ненароком заблукає.

Драйден. "Annus mirabilis" [4]

Коли вбитий кит плаває в воді за кормою судна, йому відтинають голову й човном підтягують її якомога ближче до берега; але вже на глибині дванадцяти-тринадцяти футів вона зачіпається за дно.

Томас Едж. "Десять подорожей до Шпіцбергену". У Перчесса

Дорогою вони бачили багатьох китів, що жирували в океані й, пустуючи, пирскали водою з ніздрів, які природа помістила в них на спині.

Сер Т. Герберт. "Подорож до Азії та Африки". Збірки Гарріса.

Там вони побачили такі величезні табуни китів, що мусили пливти далі з великою обережністю, аби не напоротися судном на котрогось..

Схоутен. "Шоста подорож довкола світу"

Ми відпливли з Ельби з північно-східним вітром на судні, що звалося "Йона-в-череві-китовому".

* * * * *

Декотрі кажуть, ніби кит не може роззявити пащу, але то байки.

* * * * *

Вони часто видираються на щогли й виглядають у морі китів, бо той, хто побачить кита перший, дістає в нагороду дукат.

* * * * *

Мені розповідали, що поблизу Шетландських островів уполювали кита, який мав у череві з барило, чи й більше, оселедців.

* * * * *

Один з наших гарпунників казав мені, що колись уполював поблизу Шпіцбергену зовсім білого кита.

"Подорож до Гренландії". 1671. Збірка Гарріса

На це узбережжя (Файф) море часом викидає китів. 1652 року викинуло одного, вісімдесят футів завдовжки, з породи вусатих, і з того кита (як мені казали), крім величезної кільності лою, добуто 500 вагових мір китового вуса. Щелепу його поставили замість брами в Пітферренському парку.

Сібболд. "Файф і Кінрос"

Я погодився спробувати, чи не зумію вбити цього кашалота, бо я ще ніколи не чув, щоб хтось спромігся вполювати такого: адже вони страшенно люті й прудкі.

Річард Стаффорд. "Листи з Бермудів". Філологічні нотатки, 1668

І кити у морі

Слухаються бога.

"Новоанглійський буквар"

Ми побачили й безліч великих китів, бо їх, можу запевнити, в південних морях у сто разів більше, ніж на північ від нас.

Капітан Каулі. "Подорож довкола світу". 1729

...Віддих кита часто буває такий смердючий, що аж памороки забиває.

Уллоа. "Південна Америка"

Добірних сильфів аж п'ятдесяти

Поважна роль - спідничку стерегти.

Бо й сім спідниць, і обручі довкіл,

Та ще й з китових вусів частокіл

Нездатні часто скарб оборонить...

Поп. "Украдений кучерик"

Величина наземних тварин видається сміховинною, коли порівняти їх із тими, що населяють морські глибини. Кит, безперечно, серед усіх живих істот найбільший.

Голдсміт. "Природнича історія".

Якби ви писали байку для маленьких рибок, то й ті б у вас промовляли голосом великих китів.

Голдсміт - Джонсонові

Пополудні ми вгледіли начебто скелю, та виявилося, що то мертвий кит: якісь азіати вполювали його й саме волокли до берега. Нам здалося, що вони ховаються за китом від наших очей.

Кук. "Подорожі"

На найбільших китів дуже рідко важаться нападати. Бо їх так бояться, що в морі остерігаються навіть згадувати про них уголос, а на суднах завжди возять гній, вапняк, ялівцеве дерево та всякі такі речі, що нібито мають силу відлякувати тих страховищ і не підпускати їх надто близько.

Уно фон Тройл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мобі Дік - Герман Мелвілл, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
МОБІ ДІК, АБО БІЛИЙ КИТ Роман НА ЗНАК МОГО ЗАХОПЛЕННЯ ЙОГО ГЕНІЄМ ЦЯ КНИЖКА ПРИСВЯЧЕНА НАТАНІЄЛЕВІ ГОТОРНУ ЕТИМОЛОГІЯ (укладена одним молодшим учителем гімназії, що помер від сухот) Той блідий учитель - у зношеній одежі й сам ніби зношений увесь: і тілом, і душею, й розумом, - і тепер стоїть у мене перед очима, як живий.

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (Повернен

# data[].attributes.body
Аудіокнига (Повернення короля)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Читальный зал Аудиокниги

# data[].attributes.attachment_link.title
Властелин колец Возвращение государя The Lord of the Rings Летопись 6

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (Дві вежі

# data[].attributes.body
Аудіокнига (Дві вежі) (Две твердыни)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Читальный зал Аудиокниги

# data[].attributes.attachment_link.title
Властелин колец Две Твердыни The Lord of the Rings Летопись 3

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (Хранител

# data[].attributes.body
Аудіокнига (Хранителі персня)(Братство кольца)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Неповторимые приколы

# data[].attributes.attachment_link.title
Аудиокнига Братство кольца Трилогия Властелин колец Джон Рональд Руэл Толкин

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.body
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
АУДИОКНИГИ - лучший отдых

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбери - Вино из одуванчиков - Аудиокнига

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Вино из 

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Вино из одуванчиков" (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Алексей Трофимов

# data[].attributes.attachment_link.title
фильм Вино из одуванчиков

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кульбабове вино

Переклад Володимира Митрофанова

Уолтерові А. Бредбері - не дядькові, і

не двоюрідному братові,

але, поза всяким сумнівом,

видавцеві й другові

Був тихий ранній ранок, і містечко, ще оповите темрявою, безтурботно спочивало. У повітрі вчувалося літо, і вітрець віяв по-літньому, і все навколо повільно й розмірено дихало теплом. Досить було встати з ліжка й визирнути у вікно, щоб побачити: це ж і є початок справжнього вільного життя, перший ранок літа.

Дванадцятирічний Дуглас Сполдінг, щойно прокинувшись, залюбки віддався неквапному плинові літнього ранку. Він лежав у склепінчастій кімнатці на третьому поверсі, відчуваючи, як ця найвища в містечку вежа, линучи у високості за червневим вітерцем, наснажує його незмірною силою. Увечері, коли в'язи, дуби й клени зливалися в суцільну масу, він, мов променем маяка, обводив поглядом те колихливе темне море. А тепер...

- Ох ти ж!..- прошепотів Дуглас.

Попереду було ціле літо, безліч днів, безліч цифр у календарі. І він уявив собі, як його руки снуватимуть на всі боки, наче в бога Шіви з книжок про далекі мандри, зриваючи з дерев недостиглі яблука, персики, чорні як ніч сливи. Як він порине в ліс, у чагарі, в річку. Як утішатиметься холодом за вкритими памороззю дверима льодовні. І як радітиме, смажачись у бабусиній кухні разом з численними курчатами...

А тепер на нього чекало звичне діло.

Раз на тиждень йому дозволяли ночувати не в будиночку поряд, разом з батьком, матір'ю та меншим братом Томом, а вибиратися темними крученими сходами сюди, в дідову вежу, і спати в цій оселі чародія серед громовиць і примар, щоб прокинутись удосвіта, поки ще не задзвеніли на вулицях молочні пляшки, і взятися до свого заповітного чаклування.

Він став у темряві перед відчиненим вікном, набрав у груди повітря і чимдуж дмухнув.

Вуличні ліхтарі миттю згасли, наче свічки на шоколадному [326] торті до дня народження. Він дмухнув ще й ще раз, і в небі почали зникати зірки.

Дуглас усміхнувся. Тоді показав пальцем.

Отам і отам. А тепер отут і отут...

На оповитій вранішнім серпанком вулиці прорізалися жовті прямокутники - люди вмикали світло в будинках. І ось уже на цілі милі довкруг засвітилися незліченні вікна.

- Усі позіхніть! Усі вставайте!

Внизу прокинувся до життя великий будинок.

- Дідусю, виймай із склянки свої зуби! - Дуглас почекав, даючи дідові час.- Бабусю й прабабусю, смажте млинці!

Легенький протяг поніс по коридорах теплий дух смаженого тіста, і в кімнатах будинку заворушились усі його тимчасові пожильці - тітки, дядьки, двоюрідні брати й сестри, що з'їхалися на літо.

- Вулиця Старих Людей, прокидайся! Міс Гелен Луміс, полковнику Фрійлі, місіс Бентлі! Прокашляйтесь, уставайте, приймайте свої таблетки, не баріться! Містере Джонас, запрягайте конячину, вивозьте свій фургон і гайда по мотлох!

По той бік яру, що врізався в містечко, розплющили свої драконячі очі похмурі особняки. Невдовзі на ранкові вулиці виїдуть своєю електричною Зеленою машиною дві бабусі, махаючи руками до кожного зустрічного собаки.

- Містере Трідден, ану, бігом до трамвайного депо! І незабаром річищами брукованих вулиць попливе

трамвай, розкидаючи над собою гарячі блакитні іскри.

- Джоне Хафф і Чарлі Вудмен, ви готові? - пошепки спитав Дуглас, звертаючись до вулиці Дітей.- Готові?- Це вже до бейсбольних м'ячів, намоклих у густій траві на зарошених лужках, до мотузяних гойдалок, що нерухомо звисали з дерев.

- Мамо, тату, Томе, прокидайтеся!

Тихенько задзвонили будильники. Лунко забамкав годинник на міській управі. Немов від помаху Дугласової руки, з дерев із щебетанням пурхнуло птаство. А він, диригуючи своїм оркестром, показав на східний небокрай.

І з-за обрію показалося сонце.

Дуглас склав руки на грудях і всміхнувся, мов справжній чудодій. "Отож-бо,- подумав він.- Досить було [327] мені звеліти - і всі підхопилися, всі забігали. Літо буде чудове".

І він наостанок клацнув пальцями до містечка.

Рвучко розчинилися двері будинків - люди виходили надвір.

Літо 1928 року почалося.

●

Ідучи того ранку лужком, Дуглас Сиолдінг наразився на павутинку. Невидима в повітрі нитка торкнулась його чола й безгучно урвалася.

І хоч яка незначуща була та пригода, він збагнув: цей день різнитиметься від інших. Різнитиметься ще й тому, що є дні, які складаються із самих запахів, коли ти відчуваєш цілий світ нюхом, удихаючи й видихаючи його крізь ніс,- так пояснював батько, везучи Дугласа та його десятирічного братика Том а машиною за місто. А в інші дні, сказав він, можна тільки вухом почути, як гримить і бринить усесвіт. Є такі дні, що їх треба куштувати на смак, і такі, що краще відчутні на дотик. Випадають і такі, які належить сприймати всіма чуттями разом. А оце сьогодні, кивнув головою батько, пахне так, неначе десь там за пагорбами звечора не знати як виріс великий сад і сповнив усю околицю свіжими теплими пахощами. У повітрі вчувається дощ - але на небі не видно й хмаринки. Здається, ген серед лісу ось-ось розляжеться сміх якогось таємничого зайди - але там стоїть тиша...

Дуглас пильно видивлявся на краєвид, що пропливав обабіч дороги. Він не вчував ні пахощів саду, ні близького дощу, бо знав, що без яблунь чи хмар не може бути ні того, ні того. А що там за таємничий зайда міг сміятися в лісі?..

Та все одно,- і Дугласа аж дрож пройняв,- цей день, не знати чому, був якийсь особливий.

Машина зупинилася в самому осередку тихого лісу.

- Ану, хлопці, вгамуйтеся.

Вони штурхали один одного ліктями.

- Гаразд, тату.

Усі троє вилізли з машини і, прихопивши голубі бляшані відра, зійшли з глухого розгрузлого путівця у вологий дух, що лишився після недавнього дощу.

- Шукайте бджіл,- сказав батько.- Бджоли завжди [328] в'ються коло ягід, як хлопчиська коло кухні. Правда ж, Дуг?

Дуглас здригнувся и підвів голову.

- Знову ти хтозна-де,- мовив батько.- Прочнися.

Ходімо з нами.

- Гаразд, тату.

І вони рушили лісом - попереду батько, дуже високий і ставний, за ним слід у слід ступав Дуглас, а слідком за братом дріботів зовсім малий на зріст Том. Вони піднялися на невеликий пагорок і подивились уперед. Онде, бачите, показав рукою батько, ген там оселя великих і лагідних літніх вітрів. Вони гуляють по тих зелених глибинах, невидимі, мов примарні кити.

Дуглас швидко позирнув туди, нічого не побачив і відчув себе ошуканим - батько, так само, як і дідусь, завжди говорив загадками. А проте... А проте... Дуглас завмер і прислухався.

"Атож, щось таки має статися,- подумав він.- Я це знаю!"

- А осьде папороть, що зветься венерині коси.- Батько простував далі, і бляшане відро в його руці раз у раз побрязкувало.- А оце відчуваєте? - Він посовав ногою по землі.- Ця листяна подушка накопичувалася з мільйон років. Подумайте-но, скільки треба було листя, щоб вона стала така м'яка.

- Ох ти ж, я ступаю, наче індіанець,- озвався Том.- Ані шелесне.

Дуглас і собі помацав ногою землю, але не відчув її пругкості, бо весь час сторожко дослухався. "Нас оточили!- думав він.- Щось таки станеться. Але що?..- Він спинився.- Ану, виходьте, хто й де б ви не були!" - подумки гукнув він.

Том та батько простували далі по безгучній м'якій землі.

- А ось найкраще в світі мереживо,- тихо мовив батько. І показав рукою нагору, де крони дерев перепліталися з небом чи, може, то небо впліталося в них, хтозна. Та так чи так, а це зелено-блакитне мереживо існувало, і батько всміхався, і досить було придивитися, Щоб добачити, як ліс і далі невпинно плете його, мов великий гомінкий верстат. Батько стояв невимушено, говорив про се й про те, і мова його линула вільно й жваво. Раз у раз він сам сміявся зі своїх слів, і це ще Дужче пожвавлювало його розповідь. Він любить дослухатися [329] до тиші, казав батько, якщо можна до неї дослухатися; адже серед тиші випадає почути, як у повітрі, що аж кишить бджолами - слово честі, просто-таки кишить! - легко сіється донизу пилок диких квітів. А онде, прислухайтесь, за отими деревами - там гучить і справжній водоспад пташиного щебетання!

"Ось воно,- подумав Дуглас,- наближається! Суне просто на мене! А я його не бачу! Ось уже зовсім близько, десь тут!"

- А ось і брусниці! - сказав батько.- Дивіться, нам j пощастило.

"Не треба!"- аж зайшовся мовчазним криком Дуглас. Але Том та батько нахилились і встромили руки в шурхітливі кущики. Мана розвіялась. Жахлива примара, І що підкрадалася все ближче, ладна чимдуж накинутись, навалитись, витрусити з нього душу, миттю зникла без сліду.

Розгублений і спустошений, Дуглас упав навколішки. Він бачив, як його пальці занурились у зелену сутінь, а тоді виринули звідти, забарвлені в такий колір, ніби він у якийсь спосіб розітнув ліс ножем і застромив руку у відкриту рану.

- Хлопці, час підживитися!

З відрами, вже до половини повними брусниць і суниць, серед гудіння бджіл, що злетілися слідом,- а це ж бо, сказав батько, не що інше, як затаєний спів навколишнього світу,- вони сиділи на замшілий колоді, жували бутерброди й намагалися дочути в лісовій тиші те, що чув батько. Дуглас відчував на собі батьків усміхнений погляд. Ось батько хотів був щось сказати, але передумав і, відкусивши ще шматок бутерброда, на хвилю замислився.

- Бутерброд у лісі - зовсім інша річ. Інакше смакує, ніж удома, ви помітили? Наче його чимось присмачили. Пахне м'ятою і живицею. Чудово збуджує апетит.

Дуглас перестав жувати й поторкав язиком хліб і підсмажену шинку. Та ні... бутерброд як бутерброд. Том, і далі жуючи, кивнув головою.

- Я зрозумів, про що ти кажеш, тату.

"Було вже майже сталося,- думав Дуглас.- Хоч би що воно там таке, але ж величезне, ой яке величезне! Щось його сполохало. А де ж воно тепер? Мабуть, за [330] отим кущем!.. Ні, десь позад мене!.. Та ні, воно тут... отут, зовсім поруч..."

Він нишком потер під грудьми.

"Треба тільки почекати, і воно повернеться. Воно не зробить мені боляче, я знаю, не для того воно тут. А що ж тоді воно зробить? Що? Що?.."

__. А ви знаєте, скільки разів ми грали в бейсбол цього року, і минулого, і позаминулого? - раптом ні з сього ні з того спитав Том.

Дуглас дивився, як швидко ворушаться його губи.

- Я записав! Тисячу п'ятсот шістдесят вісім разів! А скільки разів я чистив зуби за десять років? Шість тисяч разів! А руки мив п'ятнадцять тисяч разів.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кульбабове вино - Рей Бредбері, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Кульбабове вино Переклад Володимира Митрофанова Уолтерові А. Бредбері - не дядькові, і не двоюрідному братові, але, поза всяким сумнівом, видавцеві й другові Був тихий ранній ранок, і містечко, ще оповите темрявою, безтурботно спочивало. У повітрі вчувалося літо, і вітрець віяв по-літньому, і все навколо повільно й розмірено дихало теплом.

# data[].attributes.headline
Анотація до повісті<

# data[].attributes.body
Анотація до повісті

# data[].attributes.headline
Читати повість (рос.

# data[].attributes.body
Читати повість (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Время и люди не много оставили от некогда раскинувшейся здесь просторной хуторской усадьбы. Лишь кое-где останки ее выглядывали на поверхность угловым камнем фундамента, осевшим бугром кирпича да двумя каменными ступеньками возле бывшего входа в сени. Припорожные эти камни покоились на том самом месте, что и много лет назад, и мелкие рыжие муравьи, где-то поблизости облюбовавшие себе жилище, деловито сновали по нижней, вросшей в землю ступеньке. Овражный ольшаник, потеснив хуторское поле, подступил вплотную к двору; на месте истопки царственно разросся густой куст шиповника в окружении зарослей лопухов, крапивы, малинника. От колодца ничего не осталось, сруб гнил, или, возможно, его разорили люди, вода, оказавшись без надобности, иссякла, ушла в глубь земли. На месте стоявшей здесь хаты тянулась из сорняков к свету колючая груша-дичка - может, непотребный отпрыск некогда росших здесь груш-спасовок, а может, случайная самосейка, занесенная из леса птицами.

С дороги, от большака мало что указывало на бывшую усадьбу, разве одна из двух лип, некогда красовавшихся возле хуторских ворот. Другой не было и в помине, да и оставшаяся являла собой жалкое зрелище: опаленная и однобокая, с толстым уродливым стволом, прогнившая корявою щелью-дуплом, она непонятно как удерживала несколько мощных сучьев. Прилетавшие из леса птицы почему-то никогда не садились на ее ветвях, предпочитая рослый ольшаник поблизости. Вороны, возможно, помнили что-то, а может, своим древним инстинктом чуяли в изуродованном дереве дух несчастья, знак давней беды. Этот роковой знак лежал здесь на всем: на истлевших остатках усадьбы, блаженствующих на приволье в зарослях сорняков и малины, на самодовольной неприступности колючего шиповника и даже изогнутой груше-дичке. И только тоненькая молодая рябинка, недавно выбросившая на свет считанные листочки посередине заросшего травой подворья, в дерзкой своей беззащитности казалась гостьей из иного мира, воплощением надежды и другой, неведомой жизни.

Наверно, все остальное принадлежало здесь прошлому, покоренному тленом и небытием.

Все, кроме неподвластной времени всеохватной человеческой памяти, наделенной извечной способностью превращать прошлое в нынешнее, связывать настоящее с будущим...

С терпеливой ненасытностью корова щипала влажную с ночи траву, неторопливо двигаясь исхоженным своим маршрутом: вдоль большака, по заросшей бурьяном канаве, краем дорожной насыпи, через травянистую лощину с гладким, будто откормленный кабан, валуном и дальше, к опушке леса, широкой дугой охватившей пригорок с хутором. Степанида знала, что на опушке корова повернет в сторону Бараньего Лога и там, в ольшанике, надо будет смотреть за ней строже, чтобы не шмыгнула куда-нибудь долой с глаз. Бобовка была корова проворная и хотя пестрая - белые пятна на черном, - но уж если куда запропастится, то побегаешь по кустарникам. Однако это там, на опушке, тут же деваться ей было некуда - невысокая насыпь дороги да голое картофельное поле, тут можно и посидеть в покое. И Степанида, прислонясь бедром к округлому боку валуна, плотнее составила на земле босые ноги, изредка поглядывая на свою Бобовку.

Было не холодно, хотя и зябковато ногам в мокрой от росы траве, и ветрено. Небо сплошь устилали набрякшие дождем облака, солнце с утра не показывалось; серый неприютный простор полнился неумолчным шорохом ветра в поле, невольно хотелось отвернуться от него, плотнее закутаться в ватник, не двигаться. Рядом на большаке, как всегда в эти дни, было пустынно и тихо, теперь тут мало ходили и никто уже не ездил. Если и появлялся редкий прохожий, то чаще с утра - какая-нибудь женщина из ближней деревни торопливо пробежит в местечко, обратно появится она только к вечеру. Эта устоявшаяся заброшенность дороги угнетала Степаниду, особенно после того, как недавно еще все тут ревело и стонало от машин, подвод, лошадей, бесчисленных колонн войск, денно и нощно тянувшихся на восток. Казалось, великому тому шествию не будет конца, а с ним не кончится и тревожная суета на хуторе. Известное дело, придорожная усадьба: какая надобность ни случись - у всех на глазах. Степанида с Петроком сбились с ног, встречая и провожая каждого, кто заезжал, забегал, останавливался, чтобы переобуться, напиться, передохнуть в зной под липами, покормить лошадей, перекусить самому, расспросить о дороге. Правда, однажды под вечер на большаке стало свободнее, движение заметно спало, готовое совсем прекратиться, машины уже не ехали, а строй красноармейцев, свернув с дороги, цепью рассыпался по картошке. Два командира, заехавшие на хутор, что-то долго рассматривали на карте; их боец-коновод попросил ведро напоить лошадей и сказал, что тут будет бой, оставаться на хуторе опасно. Испугавшись, Степанида накинула веревку на рога коровы и кустарниками подалась в Бараний Лог. На хуторе остался Петрок - усадьбу не годилось оставлять без присмотра. Натерпевшись немало страха, она просидела в березнячке ночь и половину следующего дня. После полудня загудели самолеты, тотчас содрогнулась земля, где-то забахало, застучало, и в небе за логом встал сизый столб дыма. Постепенно оправившись от испуга, Степанида поняла, что это далеко, на большаке, а может, и того дальше, в местечке. Вскоре, однако, все стихло, будто и не начиналось вовсе. Некоторое время выждав, она боязливо потащилась с коровой к хутору, не надеясь найти его в целости, да и живого Петрока тоже. Но хутор как ни в чем не бывало спокойно стоял под липами невдалеке от дороги, а во дворе, выбравшись из погреба, похаживал с соломой в бороденке ее Петрок, и ветер доносил из-за тына знакомый дымок его самокрутки.

В ту ночь красноармейцы оставили на картофельном пригорке недокопанную траншею и куда-то ушли стороной; на большаке все опустело, заглохло, наутро редкие военные повозки поворачивали обратно, в объезд на Кульбаки - за сосняком самолеты разбомбили мост через болотистую Деревянку и проехать в местечко большаком было уже невозможно.

Настала новая, страшная в своей непривычности жизнь под немцем, которая постепенно, с неотвратимой настойчивостью утверждалась в районе. Началось с того, что в Выселках распустили колхоз, разобрали небогатое его имущество, инвентарь, лошадей, и Степанида послала Петрока за своей когда-то обобществленной кобылой. Но кобылы в колхозе не оказалось - накануне прихода немцев отправили подростка с подводой на станцию, откуда он так и не вернулся. Она накричала на Петрока, потому что, если такое случилось, надо было взять какую-либо другую лошадь - как же в хозяйстве без лошади? Как тогда жить? Но этот старый недоумок Петрок, разве он что сделает как следует? Только знает одно - молча дымить вонючей своей махоркой. И теперь вот живи как хочешь. Хорошо еще, что осталась Бобовка, на нее вся надежда, она пока что кормит обоих. А что будет дальше?

Бобовке тем временем, наверное, наскучило пастись на жестком придорожном откосе, и она взобралась повыше, на обочину большака. Степанида поднялась с камня - зачем позволять корове высовываться из-за насыпи, мало ли что может случиться, еще кому попадет на глаза. Правда, за эти два месяца жизни под немцем она поняла, что ото всего не устережешься, как ни скрывайся, а если они захотят, то найдут. Тем более что у немцев выискались уже и помощники из местных, полицаи, которые всех тут знают наперечет. На прошлой неделе повесили двух коммунистов на площади, один из них был директором школы, в которой учились ее Фенька с Федькой. Там же, в местечке, на стенах домов и заборах белели их объявления с обещанием суровой расправы с каждым за ослушание, неподчинение, тем более за сопротивление немецким властям.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь быков

# data[].attributes.attachment_link.title
Знак беды | Василь Быков | LoveRead.ec - читать книги онлайн бесплатно

# data[].attributes.attachment_link.description
Время и люди не много оставили от некогда раскинувшейся здесь просторной хуторской усадьбы. Лишь кое-где останки ее выглядывали на поверхность угловым камнем фундамента, осевшим бугром кирпича да двумя каменными ступеньками возле бывшего входа в сени. Припорожные эти камни покоились на том самом месте, что и много лет назад, и мелкие рыжие муравьи, где-то поблизости облюбовавшие себе жилище, деловито сновали по нижней, вросшей в землю ступеньке.

# data[].attributes.headline
Біогафія автора

# data[].attributes.body
Біогафія автора

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БИКОВ, Василь (Быкау, Васіль, - 19.06.1924, с. Бички Ушацького р-ну Вітебської обл. - 23.06.2003, Мінськ) - білоруський прозаїк.Свою біографію письменник вмістив у три книжкових абзаци: природна стриманість не дозволяє йому багато розповідати про себе. Все його життя так чи інакше відобразилось у його книгах.

Народився Василь Володимирович Биков у звичайній селянській родині. Закінчивши школу, вступив на скульптурне відділення Вітебського художнього училища, але через нестатки змушений був залишити навчання.За день до початку війни поїхав у Шостку (українське місто) до дядька, знову мріючи про навчання. Тут його застала війна. За кілька днів хлопець виявився повністю відрізаним від своєї родини, яка залишилася на окупованій території Білорусі. Вчитися йому довелося у Саратовському піхотному училищі, куди направляли щойно мобілізованих. З осені 1943 р. перебував на фронті. Двічі поранений, пізнавши "кров і піт" піхоти та "госпітальні муки", він вийшов з війни, збагачений величезним досвідом.

Перші два його оповідання про війну - "У той день" та "У першому бою" - з'явилися 1949 р. на "Літературній сторінці" "Гродненской прауды". Почав писати з малих форм - оповідання, рецензії, статті. Декілька років відбувалося становлення письменника: він шукав себе у всьому - у виборі жанру, теми, часу оповіді. Створивши низку оповідань як про війну, так і про мирне життя міста і села ("Смерть людини", 1951; "Утрата", "Вночі", 1956; "Щастя", "На озері", 1957; "Фруза", "Троє", 1959), а також героїко-пригодницьку повість "Останній боєць", на рубежі 50-60-х років видав у бібліотечці журналу "Вожик" збірку сатиричних мініатюр "Хід конем".

Критики поділяють всі твори Бикова на воєнні та побутові, які були набагато слабкіші. Справжній талант письменника виявився саме у воєнній прозі."Журавлиний крик" (1959) можна вважати першою значною повістю, присвяченою героїчній тематиці. Вона була видана масовим тиражем 1961 р. в книзі, в яку, крім неї, ввійшло і кілька ранніх оповідань, що найбільш яскраво відображали творчий пошук письменника ("Смерть людини", "Обозник", "Вночі", "На озері", "Фруза" та ін.). У "Журавлиному крикові" автор уперше спробував у межах невеликої повісті проаналізувати мотиви поведінки бійців, які після наступу ворога розділилися на героїв і зрадників. Доля кожного з шести солдатів передана в окремому розділі-новелі, де кожен розповідає або згадує про себе, про свій шлях до залізничного переїзду, де треба затримати ворога. Останній і головний штрих до людського життя кладе тут смерть - смерть героя або зрадника.

"Третя ракета" (1961) була написана одразу після "Журавлиного крику". Оповідь у повісті ведеться від імені головного героя - солдата Лозняка, який, цілий рік пролежавши у шпиталях, потрапив на передову. До цього він воював на Вітебщині у партизанському загоні. Головна думка твору висловлена самим Лозняком, який випадково уцілів у бою: "Як усе це складно! На скільки ж фронтів треба боротися - і з ворогами, і з різною сволотою поряд, нарешті, з собою. Скільки перемог треба одержати, щоб вони з'єднались у ту, яка буде написана з великої літери? Як мало однієї рішучості, добрих намірів і скільки ще треба сили!"

Після виходу друком повість було інсценізовано і включено у репертуар різних театрів. До недавнього часу вона не сходила зі сцени Київського молодіжного театру, а у 1963 р. була екранізована. За неї письменника було удостоєно Державної премії ім. Я. Коласа.

"Зрада" (1960) - повість, в основі якої також пережитий досвід фронтових подій письменника. Невелика група солдатів-артилеристів проривається до своїх. Під час цього прориву розкриваються їхні характери: як і в "Журавлиному крикові", вони розподіляються на мужніх, чесних бійців і зрадників, але у цій повісті відбувається "моральний двобій". Вперше у творчості Бикова з'являється мотив дороги як шляху вияву й становлення характерів, як загальної спрямованості до однієї мети, зрештою, як символу життя. Згодом письменник використав цей мотив у багатьох повістях ("Дожити до світанку", "Піти й не повернутися", "Вовча зграя", "Альпійська балада", "Круглянський міст "),

У 1963 р. з'явилася повість "Альпійська балада". У центрі її - самовіддане і зворушливе кохання, яке зазнає випробувань у пеклі війни. Воно стає основою роздумів письменника про життя людей на війні. Головними героями твору є молодий солдат-білорус Іван Терешка та дівчина-італійка Джулія. Вони тікають у гори з концентраційного табору, розташованого десь у австрійських Альпах. Героїв переслідують і наздоганяють фашисти, Іван гине, а Джулія випадково врятовується. Такий сюжет першої й останньої биковської "балади", яка багато разів перевидавалася, перекладена багатьма мовами.

За мотивами цього твору написано сценарій кінофільму (1966) і поставлено балет у Білоруському театрі опери та балету. Повість поєднує, здавалося б, несумісне - лірику, романтику життя і його суворий реалізм.Протягом 1964-1965 pp. Биков створив повісті "Пастка", "Атака з ходу", "Його батальйон", ставлячи собі за мету глибше зазирнути в душу солдата, який опинився у безвиході, позбавлений будь-якої можливості боротися з ворогом. Сила обставин, що тиснуть на людину, захоплює письменника. Він починає "експериментувати" з моральною стійкістю героїв, не просто змальовуючи людину за тяжких обставин війни, а розглядаючи її в "пеклі життя". Це пекло і фашистського полону ("Пастка"), і бою на передовій ("Атака з ходу", "Його батальйон"), і німецької окупації ("Знак біди", "Обеліск"), і партизанського відступу ("Вовча зграя" "Піти й не повернутися "), і невдалого рейду в німецький тил ("Дожити до світанку"). За таких нелюдських, "пекельних" умов боєць, що йде на подвиг, - уже герой, навіть якщо через смерть він не зміг його здійснити, як у повісті "Дожити до світанку", де лейтенант Івановський замість складу німецьких боєприпасів, вмираючи, зумів підірвати лише одного німця з возом соломи. Будь-який вияв моральної стійкості, людяності на війні - це подвиг. Учитель Мороз в "Обеліску "не вбив жодного німця, але він справжній герой, бо добровільно йде на страту зі своїми учнями.

"Мертвим не болить"(1965), мабуть, найбільш автобіографічний твір письменника. Героєві роману, Василевичу, поталанило - він залишився живий, але щось у ньому нагадує людей, про яких Е. Хемінґвей сказав, що вони ніколи не зможуть повернутися з війни. Навіть у мирний час Василевич не може заспокоїтися, пам'ять постійно повертає його до огненних літ, а в серці назавжди залишився біль. Це біль не тільки від втрат друзів, воєнних поразок, а перш за все - біль за людину, яка не зробила моральних висновків з уроків історії.

Психологічна, моральна ускладненість образів, вчинків вирізняє повісті Бикова цього періоду. Він намагався розкрити усю правду війни, яку сам пізнав сповна. Цей шлях привів письменника до створення "партизанського" циклу повістей ("Круглянський міст", 1968; "Сотников", 1970; "Обеліск", 1971; "Дожити до світанку", 1972; "Вовча зграя", 1974; "Піти й не повернутися", 1978), відзначених Державними преміями.

"Круглянський міст", перша повість, є своєрідним переходом до нового етапу творчості. Маленька група партизанів отримала завдання спалити міст через річку, але при першій же спробі загинув командир. Командування бере на себе Бритвін, який має власний план виконання завдання. До мосту, що охороняється, посилають сільського хлопця, який у бідоні з-під молока повіз вибухівку. Міст підірвано, але юнак загинув. Молодий партизан Стьопка Товкач розуміє аморальність цього плану. Він чинить самосуд над командиром-самозванцем, стріляє в нього, за що й потрапляє до ями штрафників.

У повістях "Сотников", "Обеліск", "Дожити до світанку "автор начебто навмисне ускладнює ситуацію - позбавляє героїв здоров'я, сил і такими підводить їх до головного випробування, зосереджуючи увагу на силі духу.

У повісті "Знак біди" ("Знак бяды", 1982) письменник порушує питання про людяність, причини її незнищенності. У центрі повісті - Петрок і Степанида, життя яких змальоване від наймитської юності до смертного часу, коли вони гинуть на своєму хуторі, але не підкоряються фашистам.

Дія повісті "Кар'єр" (1986) відбувається восени 1941 р. в глухому білоруському містечку, окупованому німецько-фашистськими загарбниками. Вперше у творчості письменника воєнна тема органічно пов'язана з нашою сучасністю, досліджується вплив давно пережитого на долі людей старшого і молодого поколінь.

"Облава" ("Аблава", 1988) - остання повість, присвячена трагічним подіям мирних років.Останні кілька років народний письменник Білорусі Василь Биков проживав спочатку у Фінляндії, потім - у ФРН, зазначаючи при цьому: "Мої політичні розбіжності з президентом Білорусі О. Лукашенком не означають, що я повинен стати політемігрантом". У 2002 р. письменник разом із своєю дружиною переїхав у Чехію. Після перенесеної операції з видалення ракової пухлини Биков приїхав у Білорусь на реабілітацію. 23 червня 2003 року він помер в онкологічній лікарні в Боровлянах, що поблизу Мінська.

# data[].attributes.attachment_link.title
Биков Василь Володимирович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
БИКОВ, Василь (Быкау, Васіль, - 19.06.1924, с. Бички Ушацького р-ну Вітебської обл. - 23.06.2003, Мінськ) - білоруський прозаїк.Свою біографію письменник вмістив у три книжкових абзаци: природна стриманість не дозволяє йому багато розповідати про себе. Все його життя так чи інакше відобразилось у його книгах. Народився Василь Володимирович Биков у звичайній селянській родині.

# data[].attributes.headline
Худ. фільм "Знак бед

# data[].attributes.body
Худ. фільм "Знак беды" (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Киностудия Беларусьфильм

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНАК БЕДЫ | Военная драма | В. Быков | Золото БЕЛАРУСЬФИЛЬМА

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Вафельне серце - jigsaw puzzle (42 pieces)

# data[].attributes.headline
Лариса Ніцой про кни

# data[].attributes.body
Лариса Ніцой про книгу: "Раджу прочитати"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лариса Ніцой

# data[].attributes.attachment_link.title
"Вафельне серце". Раджу почитати

# data[].attributes.headline
Марія Паар. Життя та

# data[].attributes.body
Марія Паар. Життя та творчість

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ЛітАкцент - світ сучасної літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ім'я норвезької письменниці Марії Парр українським читачам стало відоме зовсім недавно. 2012 року вінницьке видавництво "Теза" представило її творчість одразу двома повістями - "Вафельне серце" і "Тоня Ґліммердал" (обидві в перекладі Галини Кирпи). Втім, письменниця вже таки встигла зацікавити українського читача, і насамперед - своїм умінням проникати в найпотаємніші сховки дитячого серця. Цебто вмінням торкатися низки проблем, властивих дитячим переживанням у сучасному повсякденні. Самотність і дружба, втрати і знахідки, дорослість і дитячість, передані Марією Парр, свідчать про її надзвичайно глибоке розуміння дитячої душі й повагу до насправді тонкого, вразливого дитячого світу.

Скажімо, Лена, головна героїня "Вафельного серця", мріє про тата. Ленині переживання знаходять відгук у серці її приятеля Трілле, дідусь якого втратив свою старшу сестру. Міцна дружба і взаємоповага зміцнюють стосунки Трілле, Лену та дідуся й навчають дітей бачити радість у дрібних життєвих деталях. Тоня, героїня повісті "Тоня Ґліммердал", мешкає на хуторі з татом, натомість її мама перебуває далеко від дому, бо вона досліджує моря і океани. До того ж, Тоня - єдина дитина на хуторі. Однак її дружба з колишнім скрипалем Ґунвальдом - стареньким чоловіком, який би їй годився в дідусі, - сприяє всьому тому найкращому, що згодом за сюжетом відбувається з Тонею.

Літературні критики часто порівнюють персонажів молодої норвежки з героями класика шведської дитячої літератури Астрід Ліндґрен. І це не дивно, адже книжки Марії Парр достоту, як і в Ліндґрен, незважаючи на проблематику й наратив, так само сповнені легким непересічним гумором і психологічною переконливістю змальованих образів і життєвих ситуацій.

Герої повістей Марії Парр уміють долати всі перешкоди лише тому, що мають сильне відчуття родини і справжньої дружби. А це, треба сказати, непроста наука для кожної людини. Тож долаючи всілякі труднощі, Лена, Трілле, Тоня та інші щасливо вибираються, здавалося б, із безнадійних ситуацій, не озлоблюючи душі, і гідно витримують украй недитячі випробування на своєму дитячому шляху. Та насамперед літературні персонажі Марії Парр вирізняються неабиякою емоційною глибиною найкращих граней людської душі, що сприяє збереженню традиційних цінностей у літературі та житті.

Нині до уваги читачів я пропоную нашу з Марією розмову про її формування як читача, про дитячу літературу, дитинство і реалії.

- Маріє, в Україну Ви, можна сказати, увірвалися двома своїми чудовими книжками. Тож, звичайно, Вашим українським читачам і пошановувачам Вашої творчості кортить дізнатися про Вас більше. Розкажіть, будь ласка, де і в якій родині Ви народилися, хто Ваші батьки?
- Мені 31 рік, я зростала в місцині, схожій на ту, де живуть мої літературні герої, цебто на заході Норвегії, в невеличкому селищі, що називається Ванилвен. Я маю брата і двох сестер, молодших за мене. Коли ми були дітьми, я любила розповідати їм усілякі вигадані історії, які згодом перемандрували в мої книжки. Я вчилася на вчительку, а нині працюю неповний робочий день у старших класах школи в Ванилвені. Цього літа я вийшла заміж, тож тепер ми, очевидно, оселимося десь неподалік тих місць, звідки я і мій чоловік родом. Окрім того, я страшенно люблю вибиратися на природу: в гори чи на морське узбережжя разом зі своїми приятелями і родиною.

- Де Ви здобували освіту?
- Я вивчала скандинавську мову і літературу в Берґені й здобула ступінь магістра з теми "Діти як читачі літератури".

- Чи мріяли ви стати саме дитячою письменницею? У якому віці написали перший літературний твір? Що то було - вірш, проза?
- Мене завжди вабила творчість, бо вже перші свої оповідання я записувала в зошит, тільки-но навчилася зводити літери докупи. Загалом свої спроби для дітей я розпочала ще змалку з усіляких вигадок, які зачаровували мене, хоч нікуди далі з ними я не рипалася (усміхається). Втім, мені постійно хотілося чогось іще. Писання завжди було всього-на-всього хобі, додатковим проектом. Мені не досить весь час сидіти за письмовим столом. Я маю потребу бачити людей, робити щось інше. Але своїми першими літературними творами я вважаю саме ті вигадані історії, які я розповідала братові та сестрам у дитинстві, а тільки записала їх тоді, коли навчилася це робити.

- Творчість яких авторів сформувала Марію Парр як письменницю? Які книжки Ви перечитуєте на дозвіллі? До яких книжок повертаєтеся в літературній праці?
- Астрід Ліндґрен. Свого часу її книжки справили на мене сильне враження. Вони й досі мене захоплюють. Вона пише сміливо й щиро, з гумором та сумом водночас і неймовірно мудро. Крім того, я загалом багато читаю, та оскільки мені випало вивчати скандинавську літературу, то саме вона цікавить мене найбільше. Хоча мушу визнати, що мене надихають не тільки книжки, мене наснажують на творчість і ті історії та бувальщини, посеред яких я завжди живу. Я виросла поруч із добрими оповідачами-казкарями, і це, певно, чи не найголовніше.

- Маріє, Ви отримали чималу кількість літературних премій і нагород, поціновувачі літератури й літературні критики часом Вас називають "новою Астрід Ліндґрен". Що Ви гадаєте про такі порівняння? І як впливають на Вашу творчість уже здобуті літературні премії та нагороди?
- Порівняння з Астрід Ліндґрен, звичайно, приємне, бо я захоплююся її творчістю, та, водночас, воно неправильне. Я написала лише дві книжки і, наскільки сама розумію, переді мною як письменником лежить довгий шлях, тому мені трохи ніяково, коли моє ім'я згадують в одному реченні із ім'ям Астрід Ліндґрен. Щодо премій і нагород, то я маю такі самі відчуття: для мене обтяжливо їх сприймати, бо я не прагну якоїсь особливої уваги до своєї персони, але здебільшого вони мене тішать, я дуже радію і шаную ці відзнаки. Минулого року я нічого не писала, але почувалася зовсім незле. Очевидно, все, що сталося після виходу моїх книжок, вимагало від мене перерви. Зараз я очікую на час, щоб знову спробувати писати.

- Вам двічі було присуджено премію Norеgs Mållag, яка дається за розвиток літератури, написаної саме новонорвезькою мовою. Розкажіть трішки, будь ласка, що ця премія означає загалом і що вона важить для Вас особисто?
- Так, у Норвегії - дві писемні мови. Вони дуже схожі, кожен норвежець розуміє обидві, у нас і в школі вивчають дві мови - букмол і новонорвезьку. Букмол - це, так би мовити, норвегізована дансько-норвезька літературна мова (Норвегія була під правлінням Данії 400 років), а новонорвезька - це писемна мова, створена Іваром Осеном, що базується на норвезьких діалектах і давній норвезькій мові. Нині вони схожі, як ніколи. На західному узбережжі Норвегії, де я виросла, у нас в основному побутує новонорвезька. Це маленька мова, і я пишаюся, що належу до мовних меншин. Я люблю свою мову, здебільшого тому що вона дуже близька до моєї розмовної мови. Писати дитячі книжки новонорвезькою - означає багато, бо треба вміти читати мовою, якою прагнеш писати, проте всі діти ростуть у середовищі букмолу. Та найголовніше, що це мова, якою я найкраще самовисловлюся. Мені хочеться, щоб усі читали мої книжки, а не тільки ті, хто спілкується новонорвезькою. Премії значать немало, бо я прагну, щоб моя мова не зникала і щоб її любили. І премії стали таким собі підтвердженням мого прагнення.

- Ви пишете реалістичну прозу для дітей. Мені на очі нещодавно натрапили слова американської письменниці Урсули Ле Гуїн: "Я вірю, що реалістична проза для дітей - це найскладніша медіа... (I believe that realistic fiction for children is one of the hardest media to...)" А як вважаєте Ви, Маріє?
- Ну, не знаю... гм. Я просто взяла тему, яка для мене була найближча і певною мірою найпростіша. Не думаю, що я завжди писатиму реалістичну прозу. Мені хотілося б спробувати себе і в інших жанрах.

- Як Ви задумуєте свої твори? Що впливає на вибір теми? Чи довго Ви опрацьовуєте готовий текст перед тим, як віддати видавцеві?
- Працюю над текстом довго, кілька років (але, як я сказала, просиджувати цілий день за письмовим столом - заняття не для мене). Задум часто розпочинається з персонажів і довкілля. Далі я просто мушу писати і писати, поки все впізнаватиметься. А потім мало-помалу з'являються пригоди і визріває проблематика. Напевно, можна працювати набагато ефективніше, однак писати так, ніби ти читаєш нову книжку, не знаючи заздалегідь, як вона закінчиться, - для мене задоволення.

- А до чиїх порад Ви дослухаєтеся? Хто, як правило, буває першим читачем рукопису?
- Дехто з найближчих друзів і мій чоловік. Не тому, що вони чимось пов'язані з літературою (здебільшого навпаки), а тому, що вони самі багато важать для мене і сприймають те, що я пишу, як найглибшу частинку моєї душі. Якщо їм подобається, то я впевнююся, що мені вдалося. Я часто оповідаю їм, що саме мені дається проблематично, і читаю їм написане. Однак найвимогливіший читач - мій редактор Раґнфрид Тругауґ. Я залюбки обговорюю з нею свої задуми і дослухаюся до її порад. Я дуже вдячна багатьом людям за їхню допомогу. Творчість - не поодинокий процес. Вигадками треба ділитися!

- Чи доводилося Вам переживати досвід Лени або Тоні? Скільки задумів Ви черпаєте з власного життя, а скільки творите з уяви?
- Здебільшого задуми приходять з уяви, у мене ніколи не було тих проблем, що їх переживали Лена чи Тоня. За біографією мені ближчий Трілле. Але я відчуваю, що проблеми Лени і Тоні - важливі.

- Обираючи місце дії своїх творів, Ви обираєте специфічні й цікаві "глибинки" Норвегії, а не великі урбанізовані міста. Це Ваш усвідомлений вибір?
- Я думаю, що вибрала їх через те, що ті місця я достеменно знаю. Я виросла в такій самій місцевості, і мені досить лише заплющити очі, щоб почути, як розмовляють люди, і дізнатися, що відбувається. Це просто і природньо - писати про щось таке, що тобі добре знайоме.

- Тітка Вашої героїні Тоні твердить: "- У житті потрібні дві речі - спритність і самовпевненість". Які дві речі у житті потрібні особисто Вам, Маріє?
- Хе-хе. Я не знаю. Напевно, мені потрібні три речі: люди, природа і творчість, десь у такому порядку.

- Чим для Вас особисто найцікавіша сучасна норвезька література для дітей? Що Вам у ній найбільше імпонує?
- Мені подобається бути її частиною. Я пишаюся своїми колегами, я пишаюся, що норвезька література цінує дитячу літературу на рівні дорослої. Мені подобається вибір і дискусії. Все це переконує в тому, що дітей треба сприймати серйозно. Для мене немає важливішої літератури.

- У яких країнах Ви вже презентували свої книжки? Чи маєте намір презентувати їх в Україні і від кого це залежить?
- Ви маєте на увазі, в яких країнах я була зі своїми книжками? В небагатьох: у Німеччині, Росії, Франції, Нідерландах. Я їздила туди, оскільки мене запрошували на різні фестивалі. Зараз, очевидно, на певний час мені доведеться відкласти свої подорожі, бо до Різдва ми готуємося стати батьками.

- О, тоді прийміть, Маріє, наші щирі побажання родинного щастя! Та однак письменник такого рівня, як Ви, звичайно, не може не писати. Якщо не секрет - коли можна сподіватися від Вас творчих новинок?
- Я не знаю. Часом закрадається сумнів: а що, як більше не буде книжок? Хоч усе-таки в глибині душі я відчуваю інше - ще будуть. Просто для мене неприйнятно писати безперестанку. Нехай краще я напишу кілька хороших книжок, ніж багато не дуже хороших. Але, здається, зараз у мене є задум. Тут лишень треба буде побачити, чи зумію я скерувати його в потрібне русло.
- Дякую за приємну розмову і відвертість.
Розмову з Марією Парр провела і переклала з англійської Оксана Лущевська.

Трохи про Марію Парр із перекладачем - Галиною Кирпою
- Пані Галино, як з'явилася у Вас думка перекладати Марію Парр?
- Ще 2005-го року мені надіслали з Осло каталог книжкових новинок кількох норвезьких видавництв. За коротенькими анотаціями я вибрала три книжки, серед них і "Вафельне серце" - дебют студентки філології Марії Парр. Ту повість було визнано серйозною заявкою в дитячу літературу. Вона справді мала великий творчий успіх і, як виявилося, не даремний. Друга Маріїна книжка, цебто "Тоня Ґліммердал", вийшла через чотири роки, і це свідчило про те, що письменниця не поспішає просто видаватися, а має намір серйозно працювати в дитячій літературі.

Є книжки, що з перших сторінок захоплюють справжністю. Отак у мене було і з Марією Парр. Щось схоже на це я завжди відчуваю, читаючи "Звук павутинки" Віктора Близнеця, яку досі вважаю перлиною української літератури для дітей. І якби мені тоді поталанило знайти видавця, український переклад міг би бути найперший, а тепер ми скромненько пасемо задніх за британцями, китайцямим, чехами, поляками, японцями, ісландцями, росіянами... одне слово, наше "Вафельне серце" аж шістнадцяте. Принагідно згадується характерний епізод із "Маленького принца". "Якщо скажеш дорослим: "Я бачив гарний будиночок цегляного кольору, на вікнах герань, а на даху голубів", вони не можуть уявити його собі. Їм треба сказати так: "Я бачив будинок на сто тисяч франків". Тоді вони вигукнуть: "Яка розкіш!"" Ці дорослі чимось схожі на українських видавців. Коли ти, скажімо, скажеш їм: "Я знайшла прекрасну норвезьку письменницю, яка пише так тепло і зворушливо, що душа завмирає", вони ніяк не відреагують. Радше всього - вдадуть, ніби не почули. Тож, мабуть, добре було б мати більше видавців, які помічають будиночки з геранню на вікнах і голубами на даху. Та, думаю, якби в нас справді їх було більше, то в шухлядах таких першорядних перекладачів, як Ольга Сенюк чи Євгенія Горева, не лежали б роками невидані переклади світових шедеврів. Але спробувати довідатися, чому це так, мабуть, набагато складніше, ніж за тієї чи іншої нагоди згадувати їх як "живі легенди українського перекладу". Однак це вже тема іншої розмови.

- Чим Вам особисто цікава письменниця Марія Парр?
- Насамперед світом дитинства, який вона творить. Він у неї без найменшої фальші, тріскотні, порожнечі. У тому світі повно сміху та не менше й смутку, і найбільша майстерність її в тому, що вона не змушує читача сміятися чи плакати, не переконує в своїй правоті, не розтлумачує, що вона цим чи тим хоче сказати. Вона просто дає все відчути, цебто пережити серцем. Марія Парр прекрасно "успадкувала" Лисові слова, сказані на прощання маленькому принцові: "Лише серце бачить. Найголовнішого очима не побачиш". Її маленькі герої постійно вчаться "бачити серцем". Далеко не кожен дорослий здатен на те, на що здатна десятирічна дівчинка! Загалом діти Марії Парр - чудові! Для них поняття дружби - то ідеал людських взаємин, де немає місця брехні, лицемірству, нещирості. Така собі ненав'язлива розумна педагогіка. Як писав відомий шведський поет Леннарт Гельсінґ у книжці своїх роздумів про дитячу літературу: "Уся педагогічна література погана, але вся добра література педагогічна". Думаю, ці слова повністю стосуються творчості Марії Парр. Недарма нею захоплюються і вивчають у школі.

- Які імена вас найбільше приваблюють у норвезькій літературі для дітей?
- Чи не в кожної дитини є плюшевий ведмедик, але не кожна дитина вміє уявити його Вінні-Пухом. Очевидно, це треба вміти! Мабуть, справжній письменник завжди є тією дитиною, котра вміє оживити плюшевого ведмедика і назвати його Вінні-Пухом. А надто той, хто пише для дітей. Мене тішить, що у норвезькій літературі немало добрих імен. І кожен перекладач має можливість свого вибору. А Турмуд Гауґен, Клаус Гаґеруп, Оса Ґан Шведер і Марія Парр - мій невипадковий, осмислений вибір. Коли ж я перечитую, Оксано, ваші розмови з Клаусом і Марією, то впадає в око ще одна, майже забута нині чудова риса норвезьких письменників - у жодного немає намагання комусь сподобатися чи виділитися! Вони - представники різних поколінь і художніх стилів, але завдяки їм дитяча література Норвегії тримає високу мистецьку планку. Це справді щаслива література. І відкривати її для себе також щастя.

- Які запитання ви самі хотіли б поставити Марії Парр?
- Пригадується, Марк Твен наприкінці свого Тома Сойєра писав: "... коли пишеш для дітей, став останню крапку там, де тобі зручніше". У тому, що Марія Парр ставить крапку там, де й належить, у мене сумнівів немає. Але одне запитання не дає мені спокою - чи справді в "Тоні Ґліммердал" поставлена остання крапка? Сама я ту крапку в перекладі поставила дуже знехотя...
Розмовляла Оксана Лущевська

Додаток:
Ось тут можна переглянути кадри з десятисерійного телевізійного фільму "Вафельне серце", помилуватися дивовижними краєвидами, побачити, кого саме із 600 дітей було вибрано на роль Лени та Трілле, почути прекрасну музику і пісню у виконанні популярного норвезького барда Одда Нурстоґи.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Оксана Лущевська

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Парр: "Я прагну, щоб моя мова не зникала..."

# data[].attributes.attachment_link.description
Ім'я норвезької письменниці Марії Парр українським читачам стало відоме зовсім недавно. 2012 року вінницьке видавництво "Теза" представило її творчість одразу двома повістями - "Вафельне серце" і "Тоня Ґліммердал" (обидві в перекладі Галини Кирпи). Втім, письменниця вже таки встигла зацікавити українського читача, і насамперед - своїм умінням проникати в найпотаємніші сховки дитячого серця.

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.body
Аудіокнига (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Детские аудиокниги

# data[].attributes.attachment_link.title
Мария Парр. Вафельное сердце. Аудиокнига

# data[].attributes.headline
Читати повість (рос.

# data[].attributes.body
Читати повість (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Название книги в оригинале: Парр Мария. Вафельное сердце

На главную " Парр Мария " Вафельное сердце.

Мария Парр

ВАФЕЛЬНОЕ СЕРДЦЕ

===

ДЫРА В ЖИВОЙ ИЗГОРОДИ

После обеда в первый день летних каникул мы с Леной провели между нашими домами канатную дорогу. Переправиться первой, как всегда, решила Лена. Она бесстрашно забралась на карниз, двумя руками схватилась за веревку, а босые ноги закинула наверх, сцепив их в замок. Тут я понял, что она вряд ли сумеет остаться в живых. Пока она карабкалась в сторону своего дома, все дальше и дальше от нашего окна, я не дышал. Лене скоро девять, и у нее сил поменьше, чем у тех, кто немного побольше.

Примерно на середине пути ее ноги, прошуршав веревке прощальное "ш-ш-шур", соскользнули вниз. И вот Лена болтается на высоте второго этажа, цепляясь за веревку только руками. У меня громко застучало сердце.

- Ой, - сказала Лена.

- Вперед! - крикнул я.

Двигаться вперед не так легко, как могут подумать некоторые, которые пялятся из окна, было мне разъяснено.

- Тогда виси! Я тебя спасу.

У меня вспотели ладони, так я думал. Я только надеялся, что у Лены они по-прежнему сухие. Страшно представить, если она грохнется с высоты второго этажа. Тут я и сообразил про матрас.

И пока Лена висела изо всех сил, я стащил с кровати папы и мамы матрас, вытянул его в коридор, столкнул вниз по лестнице, пропихнул в тесную прихожую, распахнул дверь на улицу и поволок его вниз в сад. Это был ужасно тяжелый матрас. Походя я сшиб фотографию прабабушки, и она разбилась вдребезги. Но лучше уж чтоб она разбилась, чем Лена.

По Лениным гримасам я понял, что когда я наконец появился в саду, она как раз собиралась падать.

- Ползаешь как черепаха, - просипела она сердито.

Две черные косички топорщились на ветру где-то в вышине. Я притворился, что ничего не услышал. Зависла она точно над живой изгородью. Пришлось мне положить матрас туда же. На изгородь. Не было смысла класть его в другое место.

Теперь Лена Лид смогла наконец расцепить руки и шлепнуться вниз, как перезревшее яблоко. Она приземлилась с мягким хрустом. Два куста в живой изгороди сломались мгновенно.

Я тихонько вздохнул. Сердитая Лена бушевала, выпутываясь из колючих веток испорченной изгороди.

- У, черт! Все ты, Трилле, виноват, - сказала она, выбравшись целая и невредимая.

Может, не я один виноват, подумал я, но вслух этого не сказал. Я очень радовался, что она жива. Все было как обычно.

ДРУЖИЩЕ ТРИЛЛЕ И СОСЕДСКАЯ КНОПКА

Мы учимся в одном классе, Лена и я. Она у нас единственная девочка. Лена говорит, что если б сейчас не начались каникулы, она б упала в кому и так померла.

- Ты и так бы упала в кому, если б я матрас не подстелил, - сказал я ей вечером, когда мы снова пошли посмотреть на дырищу в изгороди.

Но Лена сказала: вряд ли. Ну в крайнем случае заработала бы себе сотрясение мозгов. Подумаешь. Это у нее уже было. Два раза.

Но я все равно не мог не думать, что было бы, если б она упала, пока я тащил матрас. Как-то грустно, если бы она взяла и так померла. И у меня не стало бы Лены. А она мой лучший друг, хотя и девчонка. Я ей этого никогда не говорю. Не решаюсь сказать, потому что не знаю: а вдруг она меня своим лучшим другом не считает? Иногда я верю, что считает, а иногда - нет. Это по-разному бывает. Но я много об этом думаю, особенно когда с ней что-нибудь случается, например, она падает с канатной дороги на подложенный мною матрас; тогда мне все-таки очень хочется, чтобы она назвала меня лучшим другом. Не вслух, конечно, и не при всех, а так - шепнула бы просто. Но от Лены такого не дождешься. У нее не сердце, а камень, такое закрадывается подозрение.

А вообще-то у Лены зеленые глаза и семь веснушек на носу. Она очень худая. Дед говорит, что она - конь-девица, хотя на вид она больше похожа на велосипед. И в борьбу на руках Лена всем проигрывает, но это просто потому, что все жухают, говорит она.

Сам я, по-моему, выгляжу как все, у меня светлые волосы и ямочка на щеке. Необычного во мне только имя, но этого снаружи не видно. Мама с папой назвали меня Теобальд Родрик. И тут же пожалели об этом. Нехорошо давать маленькому малышу такое большое имя. Но было поздно: что сделано, то сделано. Так что я уже прожил Теобальдом Родриком Даниельсеном Уттергордом девять лет. А это немало. Это вся моя жизнь. К счастью, все зовут меня Трилле, поэтому имя мне мало мешает, разве что Лена спросит иногда:

- Трилле, опять забыла, как тебя зовут?

- Теобальд Родрик.

Тогда Лена долго и заливисто хохочет. Иногда даже шлепает себя по бокам.

Изгородь, в которой мы с Леной проломили дыру, - граница между нашими участками. В маленьком белом домике с той стороны живут Лена и ее мама. Папы там никакого не имеется, хотя Лена говорит, что для одного место вполне бы нашлось, если разобраться в подвале. В большом рыжем доме с этой стороны живу я. У нас три этажа и темный чердак, потому что нас очень много: мама, папа, Мина четырнадцати лет, Магнус тринадцати, Трилле девяти и Крёлле - ей только три. Плюс дедушка в подвале. Как раз народу, говорит мама, чтобы успевать за всеми присмотреть, чтобы все шло своим чередом. Но когда приходит Лена, народу становится слишком много, и присмотреть за всеми уже не получается, поэтому все немедленно идет наперекосяк.

- Слушай, - сказала Лена, - по-моему, пора пойти посмотреть, не собирается ли кто-нибудь у вас пить кофе с плюшками.

И что вы думаете, она оказалась права: как раз пришел дед попить кофейку. Дед худой, лицо в морщинах, и волосы у него как сено. Он самый-самый лучший в мире взрослый.

Дед скинул деревянные башмаки и сунул руки в карманы рабочего комбинезона. Он всегда ходит в комбинезоне.

- Так-так... Дружище Трилле и соседская кнопка, - сказал он и поклонился нам. - Похоже, мы здесь за одним и тем же.

Мама в гостиной читала газету. Она не обратила внимания на то, что в кухне толпится народ. Это обычное дело - дед и Лена вечно толкутся у нас, хотя здесь и не живут. Но все время приходят. Лена проводит у нас столько времени, что стала сама себе соседкой.

Дед взял фонарик, лежавший на скамейке в кухне, и на цыпочках вошел к маме.

- Руки вверх! - закричал он и навел на маму вместо пистолета фонарик. - Кофе или жизнь, фру Кари!

- И плюшек! - крикнула Лена для порядка.

Лена, дед и я - мы умеем добыть кофе с плюшками почти всегда, когда захотим. Потому что у мамы нет сил говорить нам "нет". Особенно если мы просим воспитанно и вежливо. Уж не говоря о случаях, когда мы угрожаем ей карманным фонариком.

Отличная мы компания, подумал я, когда мы вчетвером сидели за столом, ели плюшки и болтали ни о чем. Мама сначала очень рассердилась из-за канатной дороги, но теперь снова стала веселая и вдруг спросила, хотим ли мы с Леной быть женихом-невестой на Иванов день.

Лена даже поперхнулась.

- Опять? Вы нас совсем заженить хотите, что ли?! - почти закричала она.

Нет, стала объяснять мама, она не собирается нас женить, но Лена перебила ее и сказала, что как-то подозрительно на это похоже.

- Мы с Трилле сыты по горло. Мы отказываемся, - решительно заявила она, даже не спросив меня.

Ну и не страшно. Я легко обойдусь без этого. А то каждый год на Иванов день нас с Леной наряжают женихом-невестой, сколько можно.

- Да, мам, не пойдет, - сказал я. - Придумайте нам что-нибудь другое.

Мама опять не успела рта раскрыть, как Лена грозно и упрямо сказала, что мы хотим делать на праздник ведьму для сжигания. Я чуть не ойкнул. А потом обрадовался. Почему всегда ведьму делают Мина и Магнус? Это же справедливо, чтобы нам с Леной тоже дали разок попробовать. Лена просила, умоляла, скакала, егозила и дергала маму за руку.

- Да пусть дружище Трилле и соседская кнопка сделают ведьму. А с женихом-невестой у меня есть идея получше, - вступился за нас дед.

Так и вышло, что нам с Леной поручили сделать на праздник в Иванов день ведьму. В последний раз, я думаю.

ТУШЕНИЕ ВЕДЬМЫ

Мы - и Лена, и я - живем в бухте Щепки-Матильды. Дед говорит, что Щепки-Матильды - это королевство. И хотя он страшный выдумщик и вечно присочиняет, мне нравится думать, что Щепки-Матильды - королевство. Наше личное. Здесь у нас между домами и морем - огромные поля, через них идет грунтовая дорога к фьорду. При дороге растет рябина, на которую можно взбираться, когда сильный ветер. По утрам, открыв глаза, я первым делом смотрю в окно на море и на погоду. Если дует прилично, то волны врезаются в мол с фонтанами брызг, которые разлетаются далеко по полям. А когда штиль, море выглядит как огромная лужа. Если присмотреться повнимательнее, видно, что море синее каждый день по-разному. Обычно я заодно отыскиваю взглядом лодку деда. Он встает в пять и отправляется рыбачить.

Выше наших домов проходит проезжая дорога. А за ней, еще выше, холмы, чтобы кататься с них зимой на санках и лыжах. Однажды мы с Леной сделали там трамплин, потому что Лена хотела перепрыгнуть через автомобильную дорогу на санках. Она приземлилась точно посреди мостовой и так ударилась попой, что еще два дня потом лежала на животе. Да еще откуда-то взялся автомобиль: ух и взвизгнули тормоза, пока мы мучились, сталкивая Лену на обочину.

На самом-самом верху, выше холмов, есть хутор Юна-с-горы. Он дедов лучший друг. А за хутором еще гора. Надо пройти вершину и еще немного, и тогда увидишь нашу маленькую горную избушку. До нее два часа ходу.

Нам с Леной известно все, что имеет смысл знать о Щепки-Матильды. И даже больше. Так что мы ясно представляли себе, где искать то, что нам нужно для изготовления ведьмы.

Спасибо деду, он научил нас вязать разные узлы. Мы с Леной вяжем их постоянно, хотя и вынуждены были торжественно и клятвенно пообещать, что никогда, никогда больше не будем делать канатных дорог. Вот Лена ловко затянула двойной морской, чтобы хоть как-то стянуть нашу ведьму, а то она так и норовила развалиться. Если уж Лена берется за дело, все у нее в руках горит. Но в этот раз мы возились очень долго, потому что сено упорно вываливалось обратно из старых тряпок, которыми мы пытались его обернуть. И ведьма получилась какая-то дохлая и обвислая. Нам ведь нелегко управляться с ней, она ростом с меня и Лену. Лицом ведьма тоже не вышла. Но мы с Леной отошли подальше, наклонили голову набок и внимательно и беспристрастно оглядели нашу ведьму.

- Божественно, - сказала Лена и улыбнулась, очень довольная.

Ну хорошо, решили мы, ведьма готова, отнесем ее в старую конюшню. Но тут явился Магнус.

- А чучело вам зачем? - спросил он. - Птиц пугать?

- Это не чучело, - объяснил я, - это ведьма на праздник.

Магнус захохотал как ненормальный.

- Это?! Ну и уродина, сроду такой не видел! Ладно, все равно сжигать.

Я очень рассердился. А Лена еще больше.

- Давай вали на берег, костер делай! - заорала она так, что на мне зашевелился свитер.

Магнус ушел, но мы долго слышали, как он смеется дорогой. Я сказал Лене, что он наверняка просто завидует - хочет, чтобы ведьму делали они с Миной, как обычно. Но это не помогло. Лена фыркнула и со всей силы наподдала нашей ведьме ногой. У бедной аж сено из пуза вылезло.

Мы пошли к Лене развести себе сока. Ленина мама рисует и делает из всего подряд искусство, так что весь их дом забит странными предметами. В ванной, например, стоит половина мотоцикла. Как только они свинтят его полностью, он станет целым. Лена пускала в своем стакане большие злые пузыри, а сама сердито стреляла глазами по сторонам. Внезапно она перестала дуть в трубочку, и вид у нее сделался задумчивый.

У них в углу на красном шкафу восседала огромная кукла. Я часто ее рассматривал. Рук у нее не было, краска на лице облупилась, но Ленина мама заделала дырки высушенными цветами. Вот на куклу Лена и смотрела.

Когда я понял, о чем она думает, я похолодел от ужаса.

- Мы не можем, да...

- Трилле, ведьм делают из старья и хлама. Этой кукле не меньше семидесяти лет, мама сама так, знаешь ли, говорила.

- Но не слишком ли она тогда старинная? - спросил я.

Тут и вопроса нет, заявила Лена. Для старья чем старше, тем лучше, я мог бы и сам понимать такие простые вещи. Она придвинула желтое кресло-качалку к шкафу и велела мне лезть наверх - за куклой.

- У меня коленки дрожат, - забормотал я.

Лена обхватила их своими тонкими пальцами:

- Ну, больше не дрожат?

Теперь, когда внутрь ведьмы мы вместо сена засунули куклу, дело пошло на лад. В очках, с клоунским носом и банным полотенцем на голове она выглядела как живая. Если не знать, ни за что не догадаешься, что это всего-навсего кукла. Мы спрятали ее к Лене под кровать.

Вечером я долго не мог заснуть. И в конце концов решил помянуть ведьму в вечерней молитве.

- Боженька, дорогой, ну сделай так, чтобы ведьма сгорела только понарошку, - попросил я.

Когда утром в Иванов день я спустился в кухню, там сидела баба-тетя.

- Оо, голубчик мой Трилле, - сказала она и подмигнула.

Баба-тетя толстая и старая, она дедова старшая сестра. Она живет в двадцати километрах от нас и приезжает в гости всегда, когда что-нибудь празднуют - Рождество и Пасху, дни рождения или День независимости. Ну и на Иванов день, конечно. Наша настоящая бабушка, которая была женой деда, умерла давно, в тридцать пять лет. Хорошо, что была запасная бабушка - баба-тетя.

Я как ее увидел, так внутри у меня стало тепло. У бабы-тети так прекрасно слеплено лицо, что она беспрерывно улыбается. Когда она приезжает к нам в гости, все начинают дурачиться и веселиться. Мы играем в "Людо", сосем карамельки от кашля и слушаем истории, которыми они с дедом сыплют наперебой. И еще она печет вафли. Часто говорят о чем-нибудь, что лучше этого нет ничего на свете, - так вот, лучше вафель бабы-тети на самом деле ничего в мире нет, серьезно.

День получился отличный. Даже папа играл и ел вафли со всеми вместе. Он наметил сегодня разбрасывать навоз, но мама сказала, что лучше бы денек обождать, а то будет вонять во время праздника. И папа легко согласился.

В шесть часов мама хлопнула в ладоши и сказала, что пора разводить костер. Я подумал: вот бы иметь на лбу кнопочку, нажал ее - и исчез. Почему Бог не сделал нам таких? Было бы гораздо лучше иметь кнопочку, чем этот пупок в странном месте.

Только все поднялись идти, как баба-тетя охнула, схватилась за спину и сказала, что ей надо прилечь. Дед тут же вызвался составить ей компанию - хотел еще получить вафель и карамелек, наверное.

- Я тоже останусь, - сказал я.

Но мне не разрешили.

Я весь день не видел Лену, но вот она появилась с нашей прекрасной ведьмой, завернутой в простыню. На лбу у Лены была глубокая морщина озабоченности.

- Оставим ее здесь лежать? - спросил я. Лена покосилась на Магнуса и помотала головой.

Все обитатели Щепки-Матильды собрались на берегу фьорда. Здесь были все мои, Лена с мамой, дядя Тор (это папин брат) и его подружка. На камнях у воды был разложен очень высокий и красивый костер, я таких еще не видел. Его сделали папа, Магнус и Мина, и вид у них был очень довольный и гордый.

- Ну вот, - сказал папа и расправил усы, - только ведьмы не хватает.

Лена кашлянула и вытащила ее из простыни. Все так и ахнули.

- Вот это красота! - сказала Мина с чувством, и все закивали.

Краем глаза я увидел, что морщинка озабоченности кой у кого сделалась глубиной с кратер. Я пощупал свой собственный лоб. Кнопка не появилась, увы.

Мина подхватила ведьму под мышки, раз - и взгромоздила над костром. Ноги у Мины ничуть не дрожали, хотя она стояла на высоте в несколько метров.

Мину удочерили к нам из Колумбии. Мама с папой забрали ее оттуда, когда она была несчастной маленькой сиротой. Иногда мне кажется, что на самом деле она индейская принцесса. Такой у нее вид. А тем вечером, когда она с развевающимися волосами стояла выше костра, она была ну прямо вылитая индейская принцесса. Я даже на время забылся и был беззаботным и веселым, пока дядя Тор не вытащил зажигалку. Только он собрался щелкнуть ею, как Крёлле закричала:

- Жених и невеста!!!

Все обернулись. Действительно, к нам через скошенное поле шли влюбленные. Дед и баба-тетя! По-моему, со мной случился шок. Это такая вещь, которая в кино случается. Баба-тетя оделась в папин костюм и была женихом. Она выглядела как жирный пингвин. А на деде было длинное белое платье, вуаль и туфли на шпильках. В руках как свадебный букет он нес свой кактус.

Чтобы люди так хохотали, как мы в тот вечер! Мама подавилась грушевым лимонадом и кашляла еще день. Даже дядя Тор не устоял, опустился на колени. И самое прекрасное, что про костер все и думать забыли.

Но едва дед и баба-тетя степенно подошли и уселись, дядя Тор опять достал свою зажигалку.

- Не поджигай, - быстро сказала Лена.

Все удивленно обернулись к ней, но прежде чем мы успели заканючить дальше, дядя Тор поджег конструкцию. Я увидел, что Лена перестала дышать. И что она собирается с силами для дикого крика. Такого, который умеет издавать только Лена. Я едва успел заткнуть уши, как он прогремел:

- Гасите!!! - вопила Лена.

Пламя плясало, карабкаясь вверх от костра к ведьме.

- Мама, там кукла! Внутри ведьмы кукла! Гасите!!!

Первой опомнилась Мина. Она молниеносно вывалила из ведерка сосиски и зачерпнула в него воды из моря. Тогда очнулись и все остальные. Мы вылили и вывалили все, что было в ведрах и банках, и бросились к воде, мешая друг другу. Папа махал руками и командовал - пытался выстроить нас в цепочку: он член добровольной пожарной дружины в нашей деревне. Но ничего не помогало. Пламя поднималось все выше.

- Только не это, только не это, - причитал я, боясь поднять на ведьму глаза.

А потом мы поняли, что не сможем погасить огонь: костер слишком высокий.

- Ничего не поделаешь, - крикнул дядя Тор и развел руками.

Когда он так сказал, пропала всякая надежда.

И тут заурчал трактор. Он по-прежнему стоял на поле с полным прицепом навоза. И теперь дед завел его и сдавал задом на бешеной скорости.

- Прочь с дороги! - кричал он, сдувая вуаль с глаз.

Мама вскрикнула. Это единственное, что она успела сделать, прежде чем невеста с разгону опрокинула полный прицеп навоза поближе к костру.

На короткое неповторимое мгновение небо стало коричневым. Помню, я еще подумал, глядя, как все приседают и накрывают головы руками, что это наверняка неспроста. А потом с неба полился навозный дождь. Мы стояли, а он заливал нас с головы до ног. И от него некуда было бежать. Мы видели и слышали только одно: как везде-везде кругом сыплются на землю коровьи какашки.

Когда все наконец прекратилось, все звуки в мире как будто бы исчезли. Остались только мы, жители Щепки-Матильды. На теле не было хотя бы крохотного местечка, не измазанного в навозе. Такое трудно когда-нибудь забыть.

Дверца трактора медленно открылась. Дед бережно поддернул повыше белое платье и пошел на своих шпильках к нам, лавируя среди навоза.

- Ну вот, - сказал он, кивнув на костер. Не было ни огонька, ни искорки. И костер, и ведьма были унавожены не хуже нас.

- Спасибо, дед, - шепнул я.

НОЙ И ЕГО КАТЕР

А на следующий день мы с Леной пошли в воскресную школу. Еще и Крёлле с собой взяли.

Ночью лил дождь, и дорога была вся в лужах. Крёлле надела сапоги не на ту ногу, и в горку ее надо было брать на буксир.

- Какое счастье, что она не моя, - время от времени бурчала Лена, когда ей приходилось нас ждать, но я знал, что она так не думает. Крёлле золотая девочка. На самом деле ее зовут тоже вроде моего. Констанция Лиллефин или что-то в этом роде. Никак не запомню.

В воскресной школе нам рассказывали о человеке по имени Ной. Он жил много тысяч лет тому назад в далекой стране. И на вершине горы построил лодку под названием ковчег. Это ему Бог так повелел. Потому что, сказал Бог, скоро начнется страшный ливень. И вся суша превратится в море. Поэтому Ною нужно поймать по паре всякого зверья, какое только есть, одного его и одну ее. И загнать их в лодку, пока не начался потоп, иначе они захлебнутся и погибнут. Народ, конечно, считал Ноя большим чудаком, ну что он стаскивает разную живность в корабль на вершине горы, но Ной не обращал на насмешников внимания. И как только он управился, начался дождь. Сперва вода покрыла поля и дороги, потом поднялась выше домов и деревьев, наконец дошла до горы, где был Ной со своим ковчегом, и смыла тяжелую лодку, и она поплыла. Ной с семьей и зверинцем плавал по волнам несколько недель. Ужас в том, что все, кто был не в лодке, утонули. Бога это тоже огорчило, так что потом он придумал радугу и пообещал никогда больше не проливать на землю столько воды за раз.

Мы шли домой, припекало солнышко, и вдруг Лена сказала:

- Что за дурацкое название - ковчег. Этот Ной мог бы придумать и получше.

- Может, его не Ной придумал, - возразил я, прыгая через лужу.

- А кто? - спросила Лена, прыгая через еще большую лужу. - Думаешь, в Библии ошибки?

- Думаю, ошибок в Библии нет, - ответил я, разбежался, чтобы прыгнуть через самую большую на нашем пути лужу, и приземлился точно в ее середину.

- Может, они буквы перепутали? - спросила Лена. - Первую запомнили, а остальные спутали. Это ведь было давно, Бог знает когда.

Я вылил воду сперва из левого сапога, потом из правого, потом из обоих сапог Крёлле по очереди. А потом спросил Лену: на чем же, по ее мнению, плавал Ной? Что это было - Ноев корабль? Или, может, целый крейсер?

Она ответила не сразу. Я даже решил, что она вообще ничего не придумает, но тут она выпалила:

- Катер!

Конечно же, у Ноя был катер, в этом Лена не сомневалась. Все знают, что катер - это такая лодка. А ковчег - это непонятно что, выдумка. И Лена вздохнула по-взрослому: ну как же так, писать такое в Библии.

- Катер ведь небольшой, - сказал я.

Лена кивнула.

- В том-то и дело, Трилле, что небольшой. Тогда ясно, почему динозавры вымерли. У Ноя не хватило для них места.

И вот как раз когда я представлял себе, как пыхтит и тужится бедный старик Ной, затаскивая на борт тираннозавра, меня осенила блестящая идея.

- Лена, а давай сделаем Ноев катер? Посмотрим, сколько живности мы наловим?

Оказалось, нет такого дела, на которое Лена мечтала бы потратить свой выходной с большей радостью!

Большой хороший рыбацкий катер есть у дяди Тора, он ходит на нем в море все дни кроме воскресенья. Вообще-то на меня с Леной он обычно злится и с ходу кидается, но катер - это не такая вещь, которая валяется под каждым кустом, выбирай - не хочу. Лена сказала, надо довольствоваться тем катером, который у тебя есть, даже если он дяди Тора. Неужели ты думаешь, спросила она, что Ной стал бы обращать внимание на дядю с немножко трудным характером, когда ему надо было спасать мир? Я пожал плечами, но сомнения у меня остались. А потом мы вручили Крёлле папе и дернули со двора на море.

Дядя Тор живет в третьем и последнем из имеющихся в Щепки-Матильды домов, у самого моря. В то воскресенье он уехал в город в кино. Катер болтался на привязи у мола. Всего и проблем - спрыгнуть в катер, а потом спустить трап. У меня был опыт, потому что дядя Тор однажды брал меня с собой на рыбалку. Мы дисциплинированно натянули спасательные жилеты. И от этого сразу стало казаться, что хоть мы и берем катер без спроса, но все-таки поступаем еще не очень плохо. Мы даже приободрились и подумали надеть велосипедные шлемы, но не надели.

В Щепки-Матильды очень много разных зверей, больших и маленьких. Сначала мы принесли двух кроликов, которые живут в клетке под кухонным окном деда. Их зовут Февраль и Март. Они никак не желали смирно сидеть на палубе, но успокоились, получив по пучку одуванчиков. Потом мы сходили за сарай в наш курятник и притащили несушку номер четыре и петуха. От него было ужас сколько шума. Мы далее решили, что сейчас мама непременно нас услышит, но, видно, в доме работало радио, и все обошлось. Овцы пасутся летом в горах, так что нам достался наш единственный козел. Он одного возраста с Магнусом и имеет, как говорит дед, тяжелое чувство юмора. Взойдя на борт, козел первым делом сожрал у кроликов все одуванчики - пришлось нам рвать еще. Потом мы рыскали по всей Щепки-Матильды в поисках кота и кошки, но нашли одного только Жруна.

- Он такой жирный, что сойдет за двоих, - постановила Лена.

От всего этого таскания ослабли ремни на жилетах. Мы затянули их потуже, принесли из кладовки столько банок для варенья, сколько смогли унести, и приступили к сбору насекомых. Мы добыли двух шмелей, двух червей, двух улиток, двух тлей, двух пауков, двух божьих коровок. Всего шесть банок. Пока мы покончили с этим, прошло уже много часов. Мы проголодались и натрудили спины. К тому же один из шмелей укусил Лену, когда она попыталась выяснить, какого он пола.

- Так мы никогда не закончим, - раздраженно прогудела Лена, растирая палец.

Все звери чинно разлеглись на палубе и нежились на солнышке. Раньше я никогда не видел животных на борту лодки. Может, они всю жизнь мечтали о том, чтобы прокатиться по морю, подумал я. Это была приятная мысль. Но катер все еще не был заполнен до конца.

Лена посмотрела на меня серьезно и сказала:

- Трилле, пора вести корову.

Дядя Тор держит телок. Это коровьи подростки, то есть тоже коровы, только не такие уравновешенные и послушные, как обычные, потому что у них переходный возраст. Они щипали травку перед дядиным домом. Ну почему, почему все, без чего нам сегодня не обойтись, обязательно дядино?! - тоскливо подумал я и пожалел, что у нас нет своих коров. Дядя Тор с ума сойдет от злости! У меня задрожали коленки, и я показал на них Лене.

- Трилле, надо нам что-то делать с твоими коленками, - строго сказала Лена.

Она была уверена, что дядя Тор и сам поймет, что мы не можем убивать весь день, наполняя катер букашками. Нам нужно крупное животное, которое занимает место.

У меня были опасения, что дядя не так просто войдет в наше положение, но вслух я ничего не сказал.

Мы постояли, наблюдая за телками, и выбрали самую взрослую и покладистую.

- Пойдем, моя хорошая, - позвала Лена и легонько потянула телку за...

убрать рекламу

На главную " Парр Мария " Вафельное сердце.

# data[].attributes.attachment_link.title
Читать онлайн - Парр Мария. Вафельное сердце | Электронная библиотека e-libra.ru

# data[].attributes.attachment_link.description
Читать онлайн - Парр Мария. Вафельное сердце | Электронная библиотека e-libra.ru Читать онлайн Вафельное сердце. Парр Мария.Мария Парр ВАФЕЛЬНОЕ СЕРДЦЕ ===ДЫРА В ЖИВОЙ ИЗГОРОДИ После обеда в первый день летних каникул мы с Леной провели между нашими домами канатную дорогу. Переправиться первой, как всегда, решила Лена.

# data[].attributes.headline
Анотація до книг

# data[].attributes.body
Анотація до книг

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар перснів - jigsaw puzzle (48 pieces)

# data[].attributes.headline
Склади пазли

# data[].attributes.body
Склади пазли

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар перснів - jigsaw puzzle (40 pieces)

# data[].attributes.headline
Худ. фільм 3 "Поверн

# data[].attributes.body
Худ. фільм 3 "Повернення короля"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Lord of the Rings: The Return of the King

Переклад: Український (Професійний багатоголосий)

Режисер: Пітер Джексон
Актори: Елайджа Вуд, Шон Естін, Біллі Бойд, Домінік Монаген, Орландо Блум, Вігго Мортенсен, Енді Серкіс, Ян МакКеллен, Шон Бін, Міранда Отто, Лів Тайлер, Бпед Дуріф, Кейт Бланшетт

Відео доступне для перегляду на:

- Якщо фільм переривається - натисніть на паузу і трохи почекайте (5-10 хвилин)

- Якщо фільм не повністю завантажується - збільшіть кеш до 2000Мб. Як це зробити написано тут: FAQ

Ви знаходитесь на сторінці, де можете подивитися фільм онлайн " Володар перснів: Повернення короля" (2003). Переглянути фільм "Володар перснів: Повернення короля" онлайн Ви можете абсолютно безкоштовно на нашому сайті moviestape.net. Жанр фільму " Володар перснів: Повернення короля" - Пригоди, Фентезі. Хочемо звернути увагу, що всі фільми онлайн у нас робочі, якщо раптом щось не працює - залиште коментар і ми обов'язково виправимо. Приємного перегляду!

Прохання, залишаючи коментарі - дотримуйтеся елементарних норм пристойності! Будь-які погрози та образи відвідувачів сайту, нецензурна лайка - видаляються без попередження!

На цій сторінці ви можете переглянути фільм Володар перснів: Повернення короля онлайн. Ви хочете подивитись фільм Володар перснів: Повернення короля онлайн - натисніть на плеєрі кнопку старт. Щоб не відчувати незручності під час перегляду фільму Володар перснів: Повернення короля онлайн бажано наявність інтернет-каналу зі швидкістю близько 1 Мбіт/с. Даний фільм Володар перснів: Повернення короля представлений на сайті лише з метою ознайомлення і з подальшим придбанням ліцензійного диску. Таким чином дивитися фільм Володар перснів: Повернення короля на нашому кінопорталі є вибором людей, які не хочуть витрачати свій час на пошуки фільмів в інтернеті. Якщо ж фільм Володар перснів: Повернення короля не відповідає його опису або виникли технічні проблеми при перегляді фільму - залиште свій коментар. Ще однією перевагою перегляду фільму Володар перснів: Повернення короля онлайн на moviestape.net є наша абсолютна безкоштовність: дивіться фільми досхочу і у будь-який час.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Володар перснів: Повернення короля" онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
The Lord of the Rings: The Return of the King Переклад: Український (Професійний багатоголосий) Режисер: Пітер Джексон Актори: Елайджа Вуд, Шон Естін, Біллі Бойд, Домінік Монаген, Орландо Блум, Вігго Мортенсен, Енді Серкіс, Ян МакКеллен, Шон Бін, Міранда Отто, Лів Тайлер, Бпед Дуріф, Кейт Бланшетт Відео доступне для перегляду на: - Якщо фільм переривається - натисніть на паузу і трохи почекайте (5-10 хвилин) - Якщо фільм не повністю завантажується - збільшіть кеш до 2000Мб.

# data[].attributes.headline
Худ. фільм 2 "Дві ве

# data[].attributes.body
Худ. фільм 2 "Дві вежі"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Lord of the Rings: The Two Towers

Переклад: Український (Професійний багатоголосий)

Режисер: Пiтер Джексон
Актори: Елайджа Вуд, Шон Естін, Орландо Блум, Вігго Мортенсен, Ян МакКеллен, Домінік Монаген, Міранда Отто, Джон Ріс-Девіс, Енді Серкіс, Біллі Бойд, Крістофер Лі, Бернард Гілл, Кейт Бланшетт, Лів Тайлер

Відео доступне для перегляду на:

- Якщо фільм переривається - натисніть на паузу і трохи почекайте (5-10 хвилин)

- Якщо фільм не повністю завантажується - збільшіть кеш до 2000Мб. Як це зробити написано тут: FAQ

Ви знаходитесь на сторінці, де можете подивитися фільм онлайн " Володар перснів: Дві вежі" (2002). Переглянути фільм "Володар перснів: Дві вежі" онлайн Ви можете абсолютно безкоштовно на нашому сайті moviestape.net. Жанр фільму " Володар перснів: Дві вежі" - Пригоди, Фентезі. Хочемо звернути увагу, що всі фільми онлайн у нас робочі, якщо раптом щось не працює - залиште коментар і ми обов'язково виправимо. Приємного перегляду!

Прохання, залишаючи коментарі - дотримуйтеся елементарних норм пристойності! Будь-які погрози та образи відвідувачів сайту, нецензурна лайка - видаляються без попередження!

На цій сторінці ви можете переглянути фільм Володар перснів: Дві вежі онлайн. Ви хочете подивитись фільм Володар перснів: Дві вежі онлайн - натисніть на плеєрі кнопку старт. Щоб не відчувати незручності під час перегляду фільму Володар перснів: Дві вежі онлайн бажано наявність інтернет-каналу зі швидкістю близько 1 Мбіт/с. Даний фільм Володар перснів: Дві вежі представлений на сайті лише з метою ознайомлення і з подальшим придбанням ліцензійного диску. Таким чином дивитися фільм Володар перснів: Дві вежі на нашому кінопорталі є вибором людей, які не хочуть витрачати свій час на пошуки фільмів в інтернеті. Якщо ж фільм Володар перснів: Дві вежі не відповідає його опису або виникли технічні проблеми при перегляді фільму - залиште свій коментар. Ще однією перевагою перегляду фільму Володар перснів: Дві вежі онлайн на moviestape.net є наша абсолютна безкоштовність: дивіться фільми досхочу і у будь-який час.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Володар перснів: Дві вежі" онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
The Lord of the Rings: The Two Towers Переклад: Український (Професійний багатоголосий) Режисер: Пiтер Джексон Актори: Елайджа Вуд, Шон Естін, Орландо Блум, Вігго Мортенсен, Ян МакКеллен, Домінік Монаген, Міранда Отто, Джон Ріс-Девіс, Енді Серкіс, Біллі Бойд, Крістофер Лі, Бернард Гілл, Кейт Бланшетт, Лів Тайлер Відео доступне для перегляду на: - Якщо фільм переривається - натисніть на паузу і трохи почекайте (5-10 хвилин) - Якщо фільм не повністю завантажується - збільшіть кеш до 2000Мб.

# data[].attributes.headline
Худ. фільм 1. "Храни

# data[].attributes.body
Худ. фільм 1. "Хранителі персня"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring

Переклад: Український (Професійний багатоголосий)

Режисер: Пiтер Джексон
Актори: Елайджа Вуд, Iан Маккеллен, Вігго Мортенсен, Лiв Тайлер, Кейт Бланшетт, Шон Бiн, Крiстофер Лi, Шон Астiн, Орландо Блум, Шон Бін

Перстень Всевладдя був зроблений багато століть назад темним володарем Середзем'я Сауроном. Він давав своєму власнику надзвичайну силу. Довгі роки перстень мандрував по світу, поки не потрапив до звичайного хоббіта Більбо Беггінса. Завдяки його чарівній силі, Більбо спокійно, не змінюючись, дожив до 111 років, але в день його народження все змінилося. Маг Ґендальф, товариш Більбо, дізнавшись, що Саурон хоче повернути собі владу над Середзем'ям, просить передати перстень Всевладдя Фродо - племіннику Більбо, щоб той знищив його. Фродо разом зі своїм вірним помічником Семом вирушає у далеку і повну небезпек подорож ...

Відео доступне для перегляду на:

- Якщо фільм переривається - натисніть на паузу і трохи почекайте (5-10 хвилин)

- Якщо фільм не повністю завантажується - збільшіть кеш до 2000Мб. Як це зробити написано тут: FAQ

Ви знаходитесь на сторінці, де можете подивитися фільм онлайн " Володар перснів: Хранителі персня" (2001). Переглянути фільм "Володар перснів: Хранителі персня" онлайн Ви можете абсолютно безкоштовно на нашому сайті moviestape.net. Жанр фільму " Володар перснів: Хранителі персня" - Пригоди, Фентезі. Хочемо звернути увагу, що всі фільми онлайн у нас робочі, якщо раптом щось не працює - залиште коментар і ми обов'язково виправимо. Приємного перегляду!

Прохання, залишаючи коментарі - дотримуйтеся елементарних норм пристойності! Будь-які погрози та образи відвідувачів сайту, нецензурна лайка - видаляються без попередження!

На цій сторінці ви можете переглянути фільм Володар перснів: Хранителі персня онлайн. Ви хочете подивитись фільм Володар перснів: Хранителі персня онлайн - натисніть на плеєрі кнопку старт. Щоб не відчувати незручності під час перегляду фільму Володар перснів: Хранителі персня онлайн бажано наявність інтернет-каналу зі швидкістю близько 1 Мбіт/с. Даний фільм Володар перснів: Хранителі персня представлений на сайті лише з метою ознайомлення і з подальшим придбанням ліцензійного диску. Таким чином дивитися фільм Володар перснів: Хранителі персня на нашому кінопорталі є вибором людей, які не хочуть витрачати свій час на пошуки фільмів в інтернеті. Якщо ж фільм Володар перснів: Хранителі персня не відповідає його опису або виникли технічні проблеми при перегляді фільму - залиште свій коментар. Ще однією перевагою перегляду фільму Володар перснів: Хранителі персня онлайн на moviestape.net є наша абсолютна безкоштовність: дивіться фільми досхочу і у будь-який час.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм "Володар перснів: Хранителі персня" онлайн

# data[].attributes.attachment_link.description
The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring Переклад: Український (Професійний багатоголосий) Режисер: Пiтер Джексон Актори: Елайджа Вуд, Iан Маккеллен, Вігго Мортенсен, Лiв Тайлер, Кейт Бланшетт, Шон Бiн, Крiстофер Лi, Шон Астiн, Орландо Блум, Шон Бін Перстень Всевладдя був зроблений багато століть назад темним володарем Середзем'я Сауроном.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ТОЛКІЄН (Толкін), Джон Роналд Руел (Tolkien, John Ronald Reuel - 3.01.1892, Блумфонтейн - 2.09.1973, Борнмут) - англійський письменник.Толкієн народився в столиці південноафриканської Оранжевої республіки в родині керуючого банком.. У 1895 р. мати забрала Толкієна і його молодшого брата в Англію. Після смерті батька (1896) сім'я оселилася у передмісті Бірмінгема. Першим педагогом Толкієна стала його мати, котра навчала дітей латинської та французької мов, малювання і музики. З дитинства у Толкієна виявився великий інтерес до вивчення мов і читання чарівних казок, він захоплювався легендами американських індіанців та піснями "Старшої Едди". У семирічному віці Толкієн склав свою першу казку про дракона. У 1900 р. він вступив на навчання до граматичної школи, відтак сім'я переїхала у Бірмінгем. У школі Толкієн завзято вивчав мови: грецьку, німецьку, давньоанглійську, давньонімецьку, готську, ісландську. Йому подобалася історія мов і порівняльна філологія, він намагався створювати нові мови. У 1904 р. після смерті матері опікуном Толкієна і його брата став її духівник Френсіс Морґан, коштом якого хлопці закінчили школу. У 1911 p. Толкієн вступив на факультет англійської мови та літератури Оксфордського університету. В Оксфорді він відкрив для себе фінський епос, вивчив давньофінську мову, щоби читати "Калевалу" в оригіналі. Згодом на основі давньофінської мови Толкієн створив альфійську мову, якою говоритимуть його герої.

Коли почалася Перша світова війна, Т. навчався на останньому курсі університету. Склав-ши ісггити, він добровольцем вступив у діючу армію і став молодшим лейтенантом зв'язку у батальйоні Ланкаширських стрільців. На війні йому судилося пережити загибель друзів, він був учасником кривавої битви біля Сомми, перехворів окопним тифом.

Після закінчення війни Толкієна запросили взяти участь в укладанні Великого словника англійської мови в Оксфорді. Це було серйозним визнанням його філологічних здобутків. У 1920 р. Толкієн став викладачем, а невдовзі - професором англійської мови у Лідському університеті. У Лідсі Толкієн познайомився з канадським філологом-медієвістом Гордоном. Разом вони переклали сучасною англійською мовою рицарський роман "Сер Гавейн і Зелений Рицар" ("Sir Gawain and the Green Knight"). Переклад побачив світ у 1925 p.

Того ж року Толкієн з родиною повернувся в Оксфорд, де став професором англосаксонської мови. Відчуваючи брак коштів, він часто змушений був шукати приробітку, щоб утримувати сім'ю (мав троє синів, пізніше народилася донька Присцілла), а ночами складав свої чарівні історії про ельфів, Середземелля, королівство Валінор.

Першим опублікованим твором Толкієна стала повість "Гоббіт, або Туди і назад" ("The Hobbit, or There and Back Again", 1937). Книжка мала такий приголомшливий успіх, що Т. навіть побоювався, аби слава автора дитячого бестселера не зашкодила його репутації професора-філолога. Піддавшись на умовляння видавців написати ще кілька книг про гоббітів, Толкієн розпочав роботу над створенням "Володаря Перснів" ("The Lord of the Rings"). Проте праця над текстом просувалася повільно і розтяглася на 17 років. "Володар Перснів" був остаточно завершений у 1954 р. Через дорожнечу паперу було неможливо опублікувати цей чималий твір одним томом, і видавництво " Аллен та Анвін" з дозволу автора розділили текст на три томи, назву яким дав Анвін-молодший. Незважаючи на те, що "Володар Перснів" створювався як цілісний твір, у всіх наступних виданнях він складався з трьох томів: "Братство Перснів" ("The Fellowship of the Ring"), "Дві фортеці" ("The Two Towers"), "Повернення короля" ("The Return of the King"). Перші два томи побачили світ у 1954 p., а третій - у 1955 р. Успіх "Володаря Перснів" був неймовірним. Книга здобула популярність не лише в Англії, а й далеко за її межами, була перекладена багатьма мовами. Проте слава обтяжувала Толкієна. Аллен й Анвін намагалися тримати в таємниці адресу і телефон письменника, але телефонні дзвінки тривожили його навіть серед ночі, оскільки шанувальники його таланту з усіх куточків світу забували про різницю часових поясів.

Толкієн знайшов притулок у невеличкому курортному містечку Борнмуті, куди він вирушив разом з дружиною Едіт Бретт у 1968 р. Після смерті Едіт Толкієн у 1972 р. повернувся в Оксфорд. Коледж Мертона, де Толкієн працював протягом останніх років своєї викладацької діяльності, надав йому житло, 80-річним письменником опікувалася пара слуг. У 1972 p. Толкієн став кавалером ордена Британської імперії II ступеня. У серпні 1973 р. під час відвідин Борнмута Толкієну стало зле. Він помер 2 вересня і був похований поряд з дружиною на цвинтарі поблизу Оксфорда. На їхніх надгробках вирізьблені імена легендарних героїв казкової епопеї Толкієна - "Берен" і "Лучіень".

Толкієн увійшов у літературу як автор чарівних казок, "Гоббіта" й "Володаря Перснів". Після смерті письменника залишилися незавершеними чимало рукописів, які згодом видав його син Крістофер: "Сільмариліон" ("The Silmarillion", 1977) - історія двох каменів сільмарилів, викрадених з королівства Валінор; "Книга втрачених сказань" ("The Book of Lost Tales", 1983-1984, перший варіант "Сільмариліону"); переклад су-часною англійською мовою середньовічних романів "Перлина" ("The Pearl") і "Сер Орфео" ("Sir Orfeo"), опублікований у 1975 р.

Літературну славу Толкієну принесла повість "Гоббіт, або Туди й назад". Сюжетною основою твору є історія подорожі гоббіта Більбо Беґґінса і тринадцяти гномів до Гори - лігва дракона Смога - для того, щоби відвоювати у Смога скарби, які той колись відібрав у гномів. Надійним помічником Більбо та його друзів стає чарівник Гендальф, який завжди опиняється поруч у мить найбільшої небезпеки. Поряд із традиційними персонажами англійського фольклору (дракони, гноми, ельфи, тролі) у повісті з'явилися образи, створені фантазією автора: гоббіти - коротуни з порослими хутром ногами, які живуть у норах; огидний Горлум - "велика слизька тварюка". На боці добрих і злих сил опиняються навіть тварини: орли є друзями Гендальфа, а лютим гоблінам допомагають дикі вовки варти. Більбо та його друзі долають силу-силенну небезпечних перешкод на своєму шляху, але "Гоббіт" за традицією чарівної казки закінчується перемогою добра над злом: перетворюються на камінних бовванів злі тролі, зазнають поразки гобліни, гине Смог, уражений стрілою воїна Берда.

У "Гоббіті" Толкієн вирішує проблему героїзму. У роки Першої світової війни письменник пересвідчився в тому, що героїчні подвиги вершать звичайні люди, рядові солдати, віддані своєму обов'язку. Про них згадував Толкієн, створюючи образ Більбо. Приземкуватий любитель добре попоїсти, Більбо з його "повненьким черевцем" зовсім не схожий на героя. Але з плином розвитку сюжету відбувається становлення іншого Більбо - героя, який виявляє дивовижні мужність, самовідданість і безкорисливість, коли, рятуючи своїх друзів, б'ється з велетенськими павуками, вирушає на зустріч зі Смогом або жертвує свою частку скарбів на користь мешканців міста Есгарота, які постраждали від дракона. Образ Більбо утверджує ідею великого в малому, героїчної основи у скромній, звичайній особистості.

У "Гоббіті" виявився і філологічний талант автора. Текст повісті насичений каламбурами, загадками, що спонукають читача до активного сприйняття мови, усвідомлення двоїстого значення слова. У "Гоббіті" трапляються прислів'я, згадуються рунічні письмена, "місячні літери" ельфів, рукописні карти; ці елементи покликані створити ілюзію минулого, відчуття того, що відбувається, як одного з епізодів історії.

У 1939 p. Толкієна попросили прочитати лекцію про Е. Ленґа, фольклориста XIX ст., автора збірників казок для дітей. Лекція "Про чарівні істо-рії" ("On Fairy Stories"), яку пізніше Толкієн опублікував у своїй книзі "Дерево і листок" ("Tree and Leaf", 1964), стала маніфестом художніх принципів письменника. Він виступає проти поширеної думки про те, що казки є суто дитячим читанням, доводячи, що дорослі повинні сприймати казку як природну павіть літератури. Образи чарівної казки не пов'язані з реальністю, і саме в цьому Толкієн вбачає її позитивне значення. Іншою особливістю казки є віддаленість у часі, завдяки якій читач опиняється поза своєю епохою, а, ймовірно, й поза часом взагалі. Казка дає простір для польоту фантазії, її царина - Вторинний світ, куди можуть потрапити і творець, і читач. Чарівні казки, на думку Толкієна, допомагають відновити душевну рівновагу, відсвіжити і загострити ясне бачення світу: у них читач знаходить спосіб втечі від дійсності. Казка дарує людям радість щасливого фіналу, вона відкидає ймовірність цілковитої й остаточної поразки людини.

Принципи чарівної казки Толкієн реалізував у книзі "Володар Перснів"(1954-1955). Напередодні Другої світової війни і під час неї письменник переймався роздумами над долею людства, проблемами природи зла, тиранії, влади. Його книга, спершу задумана як продовження "Гоббіта" - повісті для дітей, ставала дедалі серйознішою, "дорослішою". Це позначилося і на загальному тоні розповіді. На зміну авторській іронії, м'якому гумору "Гоббіта" прийшов схвильовано-патетичний стиль "Володаря Перснів". Як і в "Гоббіті", герої нової книги вирушають у небезпечну подорож, але цього разу мета експедиції є набагато важливішою. У "Володарі Перснів" небіж Більбо Фродо повинен добратися до Мордора, щоб кинути у Вогненну Прірву Перстень-невидимку, колись викрадений його дядьком Більбо у бридкого Горлума. Від результату подорожі Фродо залежить доля Середземелля: якщо Перстень здобуде володар Мордора Саурон, то на землі запанує зло. Таким чином, Фродо, спочатку так само нічим не примітний гоббіт, як і Більбо, стає епічним героєм, відповідальним за долю цілих народів. З цією лінією переплітається історія сходження на престол Арагорна, спадкоємця трону Гондора. З'явившись у книзі в образі мандрівця Колоброда, Арагорн набуває рис доблесного воїна, мудреця, вправного знахаря. Арагорн уособлює традиційне уявлення про героя епосу, натомість Фродо і його слуга та друг Сем продовжують тему героїзму маленької людини, яку Т. почав ще в "Гоббіті".

Фантазія письменника невичерпна.

# data[].attributes.attachment_link.title
Толкін Джон: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
ТОЛКІЄН (Толкін), Джон Роналд Руел (Tolkien, John Ronald Reuel - 3.01.1892, Блумфонтейн - 2.09.1973, Борнмут) - англійський письменник.Толкієн народився в столиці південноафриканської Оранжевої республіки в родині керуючого банком.. У 1895 р. мати забрала Толкієна і його молодшого брата в Англію. Після смерті батька (1896) сім'я оселилася у передмісті Бірмінгема.

# data[].attributes.headline
Читати. Кн.2 "Дві ве

# data[].attributes.body
Читати. Кн.2 "Дві вежі"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Джон Роналд Руел Толкін

Володар Перснів - Дві Вежі

Частина третя

Розділ 1

ПРОЩАННЯ З БОРОМИРОМ

У гобітів легка хода, і навіть Слідопитові важко відшукати їхні сліди; однак неподалік від вершини пагорба стежку перетинав струмок, і на вогкій землі Арагорн нарешті вгледів те, що шукав.

"Я вірно збагнув, - подумав він. - Фродо піднявся на верхівку. Хотілося б мені знати, що саме він звідти побачив? А потім тією ж дорогою спустився..."

Арагорн завагався: часу він мав обмаль, але варто було оглянути місцевість. І він пішов по вищербленій бруківці, по стертих сходинках до Сторожового Поста, а там присів на Караульне Крісло та з височини подивився на світ. Сонце світило тьмяно, земля далеко внизу була вкрита імлою. Арагорн озирнувся на всі чотири боки виднокругу й не побачив нічого, крім віддалених гір, та десь далеко виписував повільно у повітрі широкі кола величезний птах, схожий на орла.

Якийсь заколот зчинився на західному березі Ріки. Гучно засурмив ріг, і його поклик, підхоплений гірською луною, полинув по ущелинах, здолавши навіть грім водоспадів. Арагорн насторожився: він із жахом впізнав хрипке ревіння орків.

- Ріг Боромира! Він кличе на допомогу! Слідопит зістрибнув з Караульного Крісла та стрімголов метнувся униз стежкою.

- Горе мені! Що б я нині не робив - усе не вдається... Ось і Сема ніде не видно...

Дикий лемент орків перейшов у пронизливе верещання. Голос рога з кожною миттю слабшав, задихався.

- Еленділ! - вигукнув Арагорн, вихоплюючи меча, і кинувся до лісу. Але крики вже відступали, віддалялись, згасали... [5]

На широкій галявині, десь за милю до Причальної Бухти, Арагорн знайшов Боромира. Лицар Гондору напівлежав піц розложистим деревом, неначе відпочивав; у його широкі груди вп'ялися чорні стріли. Він усе ще стискав свій меч, але клинок був переламаний, а розбитий навпіл ріг впав на землю. Навколо були розкидані тіла порубаних орків.

Арагорн став на коліна, торкнувся руки Боромира. Поранений трохи розплющив очі та промовив пошепки, з останніх сил долаючи слабкість:

- Ганьба мені... Я хотів відібрати.Персня у Фродо... Тепер мій борг сплачено...

Боромир подивився на трупи ворогів: щонайменше дві дюжини повбивав він своєю рукою.

- їх зв'язали, повели... Гобіти в полоні. Живі, але в полоні...

Він знесилено опустив обважнілі повіки.

- Прощавай, Арагорне. Йди до Мінас-Тіріта, врятуй мою землю. Я програв...

- Ні! - сказав Арагорн. - Ти переміг, Боромире. Не кожному судилося одержати таку перемогу. Мінас-Тіріт не загине!

Він нахилився й поцілував чоло друга, що вже холонуло. Боромир ледь посміхнувся.

- Тепер скажи, куди пішли орки? Кого вони схопили? Але Боромир уже нічого не міг йому відповісти.

Леголас та Гімлі безшумно спускалися з західного схилу Амон-Ведара, ховаючись поза стовбурами дерев. Гімлі тримав напоготові сокиру, Леголас - гострий стилет: стріл у сагайдаку в нього вже бракувало.

З галявини лунав голос Арагорна, що дивно змінився.

- Горе, горе! Навіщо Гандальф довірив мені загін! Що ж робити, що робити? Боромирові обіцяв я йти до Мінас-Тіріта, та й душа моя рветься туди. А що буде з Перснем, що - з його Хранителем?

Друзі обережно розсунули гілля ліщини, вийшли на галявину і застигли, вражені: сльози текли по обличчю Арагорна; сам цього не помічаючи, він все міцніше стискав нерухому руку Боромира.

- Горе нам! - тихо сказав Леголас, наблизившись до Арагорна. - Ми розігнали погань і немало їх поклали, але бачу, що тут ми були потрібніші. На заклик рога одразу [6] ж повернули назад, але все ж таки запізнились... Ти поранений, Арагорне?

- Цілий. Мене тут не було. Боромир загинув, захищаючи гобітів, а я був далеко...

- Захищаючи гобітів? - здивувався Гімлі. - Де ж вони, в такому разі? Де Фродо?

- Не знаю, - стомлено відгукнувся Арагорн. - Боромир встиг сказати, що гобітів повели орки. Я доручив Боромирові наглядати за Меррі та Піном, а про Фродо й Сема не знаю. Спершу я не здогадався спитати, а потім було запізно. Все, за що б я нині не брався, погано закінчується... Як нам тепер бути?

- Перш за все поховати полеглого в бою, - сказав Леголас. - Не личить залишати героя серед падла.

- Тільки швидше, - додав Гімлі, - Боромир сам не схотів би нас затримувати. Як є ще надія, що гобіти живі, треба їх рятувати!

- Таж ми не знаємо, чи з ними Хранитель Персня, - сказав Арагорн. - Отже, кинути його? Чи навпаки - йти за ним?

- Спочатку віддамо останню шану, - не поступався Леголас. - Глибоку могилу нам немає чим викопати. Але можна скласти курган. Назносимо каміння...

- Тривала й важка праця, - заперечив Гімлі. - Каміння довелося б носити з берега ріки.

- Віддамо Боромира хвилям Андуїну, - вирішив Арагорн. - Так хоча б кістки його знайдуть спокій...

Поспіхом обшукали орків, покидали до купи шаблі, шоломи та щити, що зім'ялись та подекуди луснули.

- Дивіться, що я знайшов! - вигукнув Арагорн. З-під зброї вбивць він витяг двійко ножів у вигляді

вузьких листків з червоно-золотим візерунком; тут же знайшлися й піхви, оздоблені дрібними самоцвітами.

- Орки такими не користуються. Це кинджали гобітів. Вороги їх відібрали, але не насмілилися привласнити: клинки ж бо нуменорської роботи, на них вирізано за-кляття проти Мордору. Отже, якщо малюки ще живі, то лишилися неозброєними. Це маємо забрати з собою. Може, доведеться ще й повернути власникам...

- А я зберу якнайбільше стріл, - сказав Леголас. - Мій сагайдак порожній.[7]

Уся галявина була вкрита розсипом стріл, звичайних коротких і довших. Доки Леголас збирав їх, Арагорн оглядав убитих.

- Ось ці з Мордору, ці - з півночі. А цієї породи не знаю, і спорядження в них інше.

Дійсно, серед убитих лежали четверо здоровезних гоб-лінів, косооких, з міцними ногами та товстими лапами. За зброю їм правили не криві шаблі, а широкі короткі ятагани й луки з тису, за розміром не менші, ніж людські; щита були оздоблені незвичними позначками: біла доло-ня на чорному тлі, а на залізних шоломах - кована з білого металу рунічна літера "С".

- Цей знак мені ще не зустрічався, - сказав Арагорн, - Що він може означати?

- Неважко здогадатися, - відповів Гімлі. - "С" - це Саурон.

- Ні, - заперечив Леголас, - Саурон не користується рунами ельфів.

- Він приховує своє справжнє ім'я й забороняє не тільки записувати, але навіть промовляти його, - підтвердив Арагорн. - І потім білий - не його колір. Орки Барад-Дура носять знак "Криваве Око". Скоріше "С" - це Саруман. Справджуються Гандальфові побоювання: зрадник довідався про нашу мандрівку. Про загибель Гандальфа йому теж, напевне, доповіли: ті, що чигали на нас у Морії, могли обійти сторожові пости Лоріену. До того ж у Сарумана є й інші інформатори. Пам'ятаєте, як шпигували за нами птахи?

- Нема часу зараз про це гадати, - махнув рукою Гімлі.

- Як не зараз, то пізніше доведеться знайти розгадку, щоб обрати вірний шлях.

- Хтозна, - спохмурнів Гімлі, - чи є взагалі для нас вірний шлях...

Гном зрубав кілька дубових гілок. Гілки перев'язали тятивою від луків, поверх розстелили плащі. На цих простих ношах перенесли на берег Ріки тіло загиблого в бою й зброю - трофеї його останньої битви. Арагорн залишився біля нош, а Гімлі й Леголас помчали бігцем на стоянку, де більше нікого не було. Від Причальної Бухти їх відділяло півтори милі, і тому немало часу збігло, доки вони повернулись на двох човнах, через обережність пересуваючись у тіні берега. [8]

- Ми знайшли тільки два човни, - повідомив Леголас. - Третій пропав, наче розчинився!

- Гадаєш, орки побували й там? - запитав Арагорн.

- На перший погляд, не схоже, - сказав Гімлі. - Вони б геть усе пограбували, а то й сплюндрували вщент.

- Коли повернемось, я сам подивлюся.

Вони опустили Боромира на дно човна, Йід голову підстелили сірий ельфійський плащ, розправили по плечах довге чорне волосся. При боці його поклали розбитий ріг, руків'я й уламки меча - на грудях, ворожу зброю - в ногах. Потім сіли в другий човен, прив'язали погребний до корми й заходилися веслувати. У цілковитому мовчанні випливли на стрижень Ріки. Боромир лежав безтурботний, наче заколисаний гойданням хвиль. Холодно блищав срібний пояс - дарунок Лоріену, Урвища Тол-Бран-діру пашіли жаром: сонце вже повернуло на вечірній пруг. Прямо попереду вирував, іскрився золотою піною водоспад Раурос. Повітря здригалося від грізного ревіння води.

Надійшов час рубати останню прив'язь. Сильна течія підхопила човен Боромира, а його друзі залишились на місці, вигрібаючи проти течії веслами. Ось він проплив повз них, його відносить все далі й далі, ось уже тільки рисочка темніє серед райдужних іскор - і зовсім зникає з виду...

Водоспади гуркотіли так само невблаганно й грізно. Андуїн Великий забрав Боромира, сина Денетора.

- Дивитимуться з Білої вежі, чи не їде, - з тугою промовив Арагорн, - а він вже не повернеться ані приморським шляхом, ані гірським...

І Слідопит неголосно почав прощальну пісню:

Через безкраї степи, де високі хвилюються трави,

Західний вітер мандрує під стінами, свідками слави...

Що ти чував, о блукальцю, в широкому світі?

Чи не стрічав Боромира високого в зорянім світлі?

Через потоки він мчав і річки він минав повноводні...

В землях пустельних його проводжав я у ночі холодні.

Бачив: сміливця поглинула сутінь північного краю...

Вітра спитайте північного, певне, про нього він знає.

О Боромире, вдивляюсь засмучено в даль неозору,

Та не спішить з пустозем'я прославлений син Денетора. [9]

Тут Леголас підхопив:

Вітер південний торкається моря, шліфує каміння,

В пісню печальну вплітає чаїне квиління.

Чи Боромира прекрасного ти не стрічав по дорозі?

Вітре співучий, потіш моє серце в тривозі...

- О, не питайте мене, - мовить вітер, - не плачте даремно,

Бачу, лиш кості біліють під небом буремним,

Темний вкриваючи берег. Тут впало хоробрих багато,

Тих, що до Моря спішили... Спитайте північного брата.

О Боромире, вдивляюся пильно в південні простори,

Ти ж не вертаєшся з плачем чаїним від сивого моря.

Знову продовжив Арагорн:

Від Королівської брами, минаючи пінні пороги,

Вітер північний летить - поганяє коня крижаного.

В ріг бойовий засурмиш ти, відлунням хлюпнувши од вежі,

Вітре, чи ти не стрічав Боромира хороброго в зимнім безмежжі?

- При Амон-Хен чув я поклик відчаю та гуки нерівного бою...

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар Перснів - Дві Вежі - Джон Толкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Джон Роналд Руел Толкін Володар Перснів - Дві Вежі Частина третя Розділ 1 ПРОЩАННЯ З БОРОМИРОМ У гобітів легка хода, і навіть Слідопитові важко відшукати їхні сліди; однак неподалік від вершини пагорба стежку перетинав струмок, і на вогкій землі Арагорн нарешті вгледів те, що шукав. "Я вірно збагнув, - подумав він.

# data[].attributes.headline
Читати. Кн.3 "Поверн

# data[].attributes.body
Читати. Кн.3 "Повернення короля"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Джон Роналд Руел Толкін

Володар Перснів - Повернення Короля

Частина п'ята

Розділ 1

МІНАС-ТІРІТ

Пін виглянув з-під Гандальфового плаща, не розуміючи, чи прокинувся він, чи сон все ще морочить його. Вітер гудів у вухах, земля зникала в темряві; нічого не було видно, тільки зірки та піднебесні гори на півдні, на самому небокраї - і зірки, і гори теж зникали в далечині. Ще не зовсім прокинувшись, Пін спробував збагнути, котра година, і пригадати подробиці подорожі, але пам'ять ще спала. Шалена безупинна скачка, матовий відблиск золотих покрівель на світанні, великий порожній дім Теодена. Щойно вони встигли сховатися там, як небо перекреслила крилата тінь, і люди затерпли, і обличчя їхні зблідли... Але Гандальф заспокоїв гобіта, втішив, і той притулився у якомусь кутку, чуючи крізь неспокійну дрімоту кроки, голоси, розпорядження Гандальфа. Надвечір вирушили далі. Це була,вже друга... ні, третя ніч після пригоди з паланті-ром. Пережиті страхи відразу розвіяли сон: Піна затрусило, вітер заскиглив грізно та зловісно.

По небу розлилось світло, немов заграва від пожежі. Пін пощулився: якій недолі назустріч везе його Білий Вершник? Гей, та це ж лише повний місяць сходить! Отже, ніч тільки починається, їм ще їхати та їхати. Пін потягнувся, щоб розім'яти спину, і запитав:

- Де це ми, Гандальфе?

- В Гондорі, - відповів той. - Колись ця область звалась Аноріен.

- Леле! - скрикнув Пін і схопився за плащ мага. - Що це? Вогонь, їй-бо, вогонь! Чи тут живуть дракони? Дивись, онде ще один!

Замість відповіді Гандальф голосно наказав своєму коню: [5]

- Вперед, Тінеборе! Не слід гаяти часу! Поглянь: вогні кличуть на допомогу. Війна спалахнула! Вогонь на Амон-Діні, на Ейленасі, і далі на захід - Нардол, Ерелат, Мін-Рімон, Каланход і Хальфіріен на кордоні Рохану!

Однак Тінебор сповільнив ходу, потім пішов ступою, закинув голову і заіржав. З темряви йому відповіли якісь коні; прогриміли копита, троє верхівців промайнули повз них, немов привиди, і зникли на заході. Тоді Тінебор напружився і помчав стрімко учвал, і ніч, мов розбійник, засвистала їм услід.

Пін знову поринув у дрімоту, і розповідь Гандальфа про звичаї Гондору погано доходила до нього.

- З давніх-давен на найвищих вершинах, по кордонах просторої держави тримали заготовлений хмиз на багаття і чергували гінці зі свіжими кіньми" щоб будь-якої хвилини за наказом володаря розпалити вогнище і мчати на північ до Рохану та на південь до Белфалату. Давно вже не випадало горіти цим багаттям. А ще раніше вони і зовсім не були потрібні, бо королі Заходу мали палантіри... - Пін здригнувся, але чарівник додав: - Спи, нічого не бійся. Ти не до Мордору їдеш, а до Мінас-Тіріту. Там будеш у безпеці, наскільки це зараз можливо. Якщо Гондор загине або Перстень дістанеться Ворогові, тоді вже й у Гобіта-нії не сховаєшся...

V Вже ти знаєш, як розрадити, - буркнув Пін і знову задрімав. Засинаючи, він побачив білі вершини, як острови серед моря хмар, і подумав: чи живий ще Фродо та де він зараз? А Фродо у цей же час дивився на той же місяць, чекаючи на світанок.

Розбуркав Піна гомін багатьох голосів. Уже розвиднялося, але холодний сірий морок заступав світло. Минула ще доба - день у сховищі та ніч у дорозі. Тінебор розпалився, шкіра його парувала, але голова була гордо піднесена, як і раніше. їх обступали кремезні люди в цупких плащах, за ними можна було помітити напівзруйнований мур; заклопотано снували, хоч було ще дуже рано, робітники з молотками та кельмами, десь грюкали кувалди, рипіли підйомні корби. Де-не-де горіли смолоскипи та ліхтарі. Люди розмовляли з Гандальфом - йшлося про Піна.

- Тебе ми знаємо, Мітрандіре, - казав один з воїнів. - До того ж ти назвав один з паролів Семи Кіл. Але твого [6] супутника ми бачимо вперше. Хто він? Карлик з півночі? Ми в цю скрутну годину не можемо приймати чужинців, хіба що досвідчених вояків, на чию відвагу та вірність можна покластиея".

- Я можу поручитися за нього перед Денетором, - сказав Гандальф. - А щодо мужності, то її зростом не вимірюють. Мій супутник зазнав більше битв та випробувань, ніж ти, Інгольде, хоч ти й удвічі вищий за нього. Ми прибули до вас прямо з лігвиська Сарумана, щоб сповістити про перемогу над зрадником; мій супутник дуже втомлений, інакше я розбудив би його і познайомив вас. Звати його Перегрїном, це справжній чоловік великої сміливості.

- Чоловік? - із сумнівом перепитав Інгольд, решта почала сміятися.

- Ніякий я не "чоловік", - вигукнув Пін, забувши про сон. - Нічого подібного! Я не чоловік і не воїн, я - гобіт, хоча мені й доводилось битися, коли не було іншого ви-ходуі

- Не всякий із славетних воїнів міг би відрекомендуватися краще!1 - схвально відгукнувся Інгольд. - А що таке "гобіт"?

- Напіврослик, - відповів Гандальф. (Гондорці збентежено перезирнулися.) - Ні, не той. Це його друг та родич.

- А також його товариш у поході, - додав Пін. - З нами був ще Боромир* він врятував мене у снігових заметах, а потім загинув, захищаючи нас від орків.

- Помовч! - перервав його Гандальф. - Цю сумну новину щонайперше належить повідомити батькові.

- Ми вже тут самі здогадуємося, - відповів Інгольд. - Були знаки... Ну, якщо це так, рушайте не зволікаючи. Намісник Мінас-Тіріту, звичайно, захоче побачити того* хто несе останнє вітання від сина,, хай буде він людиною чи...

- Гобітом, - підказав Пін. - Навряд чи я зможу багато зробити для вашого володаря, але все, що мені пщ силу, зроблю на пам'ять про Боромира".

- Щаети вамї - сказав Інгольд. Воїни розступилися, Тінебор пройшов крізь вузьку браму.

- Підтримай Денетора доброю порадою в чає, тяжкий для нього і для всіх нас, Мітрандіре! - попросив Інгольд [7] навздогін. - На жаль, ти знову прийшов вісником горя та лиха...

- Я приходжу, коли потрібен. А якщо хочеш поради, то послухай: ви пізно взялися лагодити Пеленорські мури. Проти сили, яка насувається, кращий захист - хоробрість та надія. Я везу не лише погані новини. Відкладіть молоти, час гострити мечі!

- Ми закінчимо до вечора, залишилася остання ділянка, найбезпечніша, на шляху до союзного Рохану. Чи не знаєш, що там відбувається? Чи прийдуть роханці на допомогу?

- Повинні прийти, але вони вже витримали не одну битву вдома, у вашому тилу. Отже, зараз цей шлях, як і всі інші, вже не веде до мирного краю. Будьте уважні! Якби не Гандальф, старий віщун, ви нині чекали б з Аноріену не роханську кінноту, а ворожу рать. Все ще може статися. Прощавайте і пам'ятайте: пильність - головне!

Раммас-Ехор, Захисний Мур, був побудований чималими зусиллями, коли на Ітіліен лягла ворожа тінь. Мур тягнувся більше ніж на десять ліг, оточуючи рівнину Пе-леннору. Родючі, виплекані землі пологими терасами спускалися до заплави Андуїну. На північному заході відстань між стіною та Головною брамою столиці дорівнювала чотирьом лігам; тут вона була особливо високою та надійною і пролягала по стрімких урвищах понад вузькою при-річною долиною. Шлях від бродів та мостів Осгіліату, що був прокладений на високому насипі, брукованому камінням, перетинав стіну попід брамою з барбаканом. На пів-деному заході мур підходив найближче до міста лише на одну лігу. Там Андуїн, огинаючи плавною дугою кручі Емін-Арнену, в південному Ітіліені, круто повертав на захід, а стіна нависала прямо над берегом, де знаходились причали гавані Харлонд, куди приставали для розвантаження кораблі з пониззя, з південних провінцій. Затишні хутори були оточені полями, садами, за господами розташувались стодоли, клуні, кошари для овець та корівники; багато чистих малих річок збігало по долині до Андуїну. Одначе тут мешкала лише невеличка частина землеробів та пастухів Гондору. Окрім населення семи округів столиці, гон-дорці мешкали також у підгірних долинах Лоссарнаху та далі на південь у краї п'яти швидких річок Лебенніну. Між горами та Морем мешкали колись нащадки забутого народу, [8] що жив там ще за часів Чорної Навали, до появи королів; тепер це плем'я злилося з гондорцями, успадкувавши від своїх пращурів тільки смагляву шкіру та маленький зріст. Найвіддаленішим підлеглим краєм, Белфалатом, володів Імраель, нащадок славнозвісного роду; в його країні не були рідкістю люди з очима сіро-зеленими, кольору Моря.

Гандальф їхав мовчки; Пін крутився, роздивляючись навкруги. Туман ходив густими клубами, але небо яснішало, і ліворуч було добре видно розрив у пасмі гір - широку долину, утворену великою рікою, зерно розбрату та поле багатьох битв, Там, де кінчались Білі Гори, Еред-Німрас, Пін побачив, як йому й обіцяв чарівник, темну піраміду гори Міндоллуїн. Фіолетові тіні лежали у глибоких зморшках, а на бескиді, висунутому вперед, як ніс могутнього корабля, біліли у вранішньому світлі стіни Мінас-Тіріту. Сім кіл білих мурів охороняли це місто, таке старе та величне, Що здавалося, ніби не людські руки збудували його, а витесали невідомі велети із самих кісток землі.

Мури здавались сірими, доки їх вкривав туман, але спалахували, мов білий сніг, під першим сонячним промінням. Пін зойкнув у захваті: вежа Ектеліону, що увінчувала верхнє коло мурів, заграла на тлі голубих небес перламутром, діамантовою голкою засяяв її високий шпиль. Над мурами злетіли білі прапорці, затріпотіли під свіжим вітром, дзвінко заграли срібні сурми.

Так Гандальф з Піном в'їхали під Головну браму Мінас-Тіріту. Залізні стулки брами відкрилися, і вартові загукали:

- Мітрандір! Мітрандір! Близько буря!

- Я примчав на її крилах, - відповів Гандальф. -- Мені потрібно побачити Денетора, поки час його намісництва ще не вичерпався. Хоч бі що принесло майбутнє, кінець старого Гондору вже наближається. Не затримуйте мене!

Не питаючи більше нічого, люди розступились, хоча всіх здивував гобіт, який сидів на коні разом з чарівником, і сам красень-кінь. Мешканці міста верхи не їздили, за винятком гінців Намісника та воїнів, коней бачили не часто, і тепер гомоніли на вулицях:

- Це, очевидно, вихованець славетних табунів ярла роханського. Мабуть, незабаром він сам прибуде на допомогу! [9]

Тінебор з гідністю ступав по гладкій бруківці довгої та крутої дороги. Мінас-Тіріт був розташований на семи терасах, кожна прилягала до схилу кручі, у кожної були свої мури з ворітьми.

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар Перснів - Повернення Короля - Джон Толкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Джон Роналд Руел Толкін Володар Перснів - Повернення Короля Частина п'ята Розділ 1 МІНАС-ТІРІТ Пін виглянув з-під Гандальфового плаща, не розуміючи, чи прокинувся він, чи сон все ще морочить його. Вітер гудів у вухах, земля зникала в темряві; нічого не було видно, тільки зірки та піднебесні гори на півдні, на самому небокраї - і зірки, і гори теж зникали в далечині.

# data[].attributes.headline
Читати. Кн.1 "Хранит

# data[].attributes.body
Читати. Кн.1 "Хранителі персня"("Братсво персня")

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Джон Роналд Руел Толкін

Володар Перснів - Хранителі Персня

Пролог

Три - королям ельфійським під небом світлим.

Сім же - владикам гномів у печерах світу.

Дев'ять - людям землі, що їм смертна доля.

І Один - Володарю Тьми на чорнім престолі,

В Мордорі, де лиховісна тінь.

Перстень єдиний - усіх поєднати

І темною волею міцно скувати

В Мордорі, де віковічна тінь*.

* Переклад віршів, де це не позначено окремо, - С. Бойко.

ВСТУП

У цій книзі ми розповімо щонайперше про гобітів, і читач довідається багато чого про їхні звички, але мало про історію. Дещо можна, звичайно, почерпнути з повісті, що була написана за Червоною Книгою Західного Краю та опублікована раніше під назвою "Гобіт". Ця історія переповідала зміст перших розділів, які склав сам Більбо, перший гобіт, чия слава відлунює далеко за межами його країни; він назвав їх "Мандрівка за Імлисті гори", бо там розповів про те, як мандрував на схід, потому повернувся додому - ця пригода згодом затягла гобітів у вир великих подій, яким і присвячена наша книга.

Але комусь, можливо, захочеться відразу дізнатися більше про цей самобутній дрібний народ. Для таких читачів ми зібрали відомості з гобітанських переказів, які й наводимо нижче.

I. Гобіти

Гобіти - непомітний, але дуже давній народ. Колись були вони набагато численніші, ніж тепер, бо полюбляють мир та спокій, а ще добре оброблену землю, і нема для них нічого приємнішого за впорядковану й доглянуту сільську місцевість. Ніколи не цікавили їх машини, складніші за ковальський міх, водяний млин або ткацький верстат, хоч узагалі вони досить вправні ремісники. Навіть у прадавні часи вони почувалися ніяково перед "Великим людом", або "здоровилами", як вони звуть людей, а нині зустрітися з ними й зовсім непроста річ. Вони схильні до огрядності, не люблять зайвого клопоту, але мають чутливий слух, гострий зір та вміють рухатися швидко й спритно. Здавна навчилися вони тихо й непомітно зникати, коли [9] якийсь здоровило несподівано вламувався, куди його не запрошували. До того меткі вони зробилися, що людям те стало здаватися чарами. Але ж насправді гобіти ніколи не вдавалися до чарів; усе, що вони вміють, - то результат виключно доброго навчання. Завдяки вмінню, що переходило з покоління в покоління, безперервним вправам та близькості до землі вони досягли рівня, недосяжного для племені високорослих та незграбних.

Бо ж гобіти малі на зріст, навіть менші за гномів, у всякому разі менш присадкуваті та кремезні. Зросту вони можуть бути різного, за нашими мірками, від двох до чотирьох футів. Тепер вони рідко виростають більше, як три фути, але кажуть, що в давнину траплялися й значно вищі. Якщо вірити Червоній Книзі, Бандобрас Тук Бикорик, син Ізенгрима Другого, мав чотири з половиною фути зросту та міг їздити верхи на справжньому коні. Його перевершили, судячи з літописів, тільки двоє видатних героїв прадавніх часів, але про це ви дізнаєтесь докладніше у цій книзі.

Гобіти - мешканці Краю, або Гобітанії, - у дні миру та розквіту були веселим народом. Одягались вони яскраво, віддаючи перевагу жовтому й зеленому кольорам, але взуття майже не носили, бо мають від природи товсті підошви, а ноги вкриті кучерявою вовною, найчастіше брунатного відтінку. Щось схоже до вовни вкриває також їхні голови. Зрозуміло, що чоботарська справа не була у них дуже розвинена, але їхні довгі, вправні пальці вміли майструвати безліч інших корисних і приємних речей. Обличчя в них були не те щоб гарні, але добродушні, широкі, очі ясні, щоки червоні, а вуста завше готові їсти, пити й сміятися. Тож вони й сміялися, їли й пили частенько та багатенько. Зауважимо, що жарти їм подобалися нехитромудрі, а їсти сідали по шість разів на день (якщо мали змогу). Були вони гостинні, полюбляли свята і подарунки, які охоче дарували та охоче приймали.

Незважаючи на те, що нині гобіти нас уникають, легко зрозуміти, що вони одного з нами походження, значно ближчі до нас, ніж ельфи або навіть гноми. Колись вони розмовляли нашою мовою та мали такі ж самі вподобання, як ми. Проте, яка то була спорідненість, докладно з'ясувати тепер уже неможливо. Походження гобітів запропало в безоднях Прадавніх Віків, похованих нині під порохом забуття. Тільки ельфи досі зберігають пам'ять про ті часи, але їхні перекази стосуються здебільшого власної [10] історії, де люди з'являються рідко, а про гобітів згадки й зовсім нема. Однак не викликає сумніву, що гобіти багато століть тихесенько-любесенько жили собі у Середзем'ї, перш ніж інші народи їх помітили. А оскільки на світі живе безліч чудернацьких істот, отож і цей малий народ не привертав до себе нічиєї уваги. Проте за часів Більбо та його спадкоємця Фродо вони раптом набули, попри власну волю, і важливого значення, і славетності. Великі володарі та мудреці переймалися відтоді їхньою долею.

Давно минули ті часи, Третя епоха Середзем'я, усе змінилося на землі; але здається, що гобіти ще й досі живуть там же, де жили раніш: на північному заході старого світу, на схід від Моря. Звідкіля вони прийшли туди, ніхто не пам'ятав уже за часів Більбо. Любов до наукових досліджень (крім генеалогії) - не дуже поширене явище серед гобітів, але знаходилися такі представники старовинних родин, що вивчали власні книги і навіть розпитували ельфів, гномів та людей про давні події й далекі краї. Власне літописання гобітів почалося лише після заселення Краю. Найдавніші перекази не сягали далі Років Мандрів. І все ж, судячи з цих легенд і деяких особливостей мови та звичаїв, можна зрозуміти, що гобіти, подібно до багатьох інших народів, колись давним-давно прийшли зі сходу. У найраніших спогадах, мабуть, відбилися часи, коли вони жили у верхів'ях Андуїну, між узліссям Великого Зеленого лісу та Імлистими Горами.

Чому вони відважилися на складний та повний небезпек перехід через гори до Еріадору, нам нині годі збагнути. Самі гобіти зберегли спогади про те, як людей ставало все більше, як Тінь накрила ліс, що з тої пори одержав назву Чорнолісся.

Ще до початку мандрів гобіти розділилися на три роди, які дещо відрізнялися один від одного: Хутроногів, Стурсів та Ясноголових. Хутроноги були малі, смагляві, безбороді, не носили взуття, але руки й ноги мали домірні та вправні. Вони залюбки селилися по пагорбах і схилах гір. Стурси були присадкуватіші, більш широкоплечі, віддавали перевагу рівнинам і долинам річок. Ясноголові мали яснішу шкіру й волосся порівняно з іншими, були стрункіші та вищі на зріст, а жити воліли в лісах.

Хутроноги з давніх-давен спілкувалися з гномами й довго мешкали попід горами. Вони рано переселилися на захід [11] і дійшли майже до кінця Еріадору, аж до гори Вітровії, коли решта усі ще сиділи у Глухомані. То були найчисленніші, найтиповіші з гобітів. Вони бажали жити завжди на одному місці і довше за всіх зберігали успадкований від прадідів звичай мешкати у тунелях та норах.

Стурси довго не наважувалися покинути береги Великої ріки, Андуїну, і менше цуралися людей. Вони пішли на захід після Хутроногів, обравши напрямок уздовж ріки Гримучої на південь; там, поміж Тарбадом і межами землі Смаглочолих, вони прожили довго, перш ніж знову подалися на північ.

Ясноголові, найнечисленніші, були представниками північної гілки народу. Вони частіше дружили з ельфами, ніж інші гобіти, мали більше здібностей до вивчення мов і співу, ніж до ремісництва; колись вони вважали, що краще полювати, ніж орати землю. Вони перейшли гори на північ від Рівенделлу і подались уздовж річки Сивої. В Еріадорі вони незабаром змішалися з іншими родами, які випередили їх, але часто й самі ставали ватажками й вождями Хутроногів та Стурсів, бо були відважні й заповзятливі. Навіть за часів Більбо у деяких старовинних родинах такі якості Ясноголових давалися взнаки, наприклад, у господарів Забренда та Туків.

В Еріадорі між Імлистими та Лунними горами гобіти зустріли як ельфів, так і людей. Там усе ще мешкали останні з дунаданів, чиї прабатьки колись припливли з-за Моря, з острова Нуменор, але вони вимирали, і пустка поглинала землі їхнього Північного королівства. Вільного місця для прибульців було досить, отож незабаром гобіти почали осідати та будувати власні селища. Найдавніші давно зникли ще до народження Більбо, тож про них забули, але декілька з них ще існували, а одне не втратило свого значення, хоч поменшало - то була Бригора у Дужому лісі, десь за сорок миль на схід від межі Краю.

Нема сумніву, що саме у ті давноминулі дні гобіти навчилися читати й писати. Вчителями їхніми були дунадани (які, у свою чергу, набагато раніше навчилися цьому від ельфів). Тоді ж забулася мова, якою вони користалися раніше, бо гобіти звикли до вестрону, чи то пак загальної мови, що запанувала від Арнору до Гондору, а також майже по всьому узбережжю Моря від Белфаласа до Луни. Але вони зберегли декілька власних слів, назви днів, місяців та багато старовинних імен. [12]

Приблизно у той самий час гобіти скінчили складати легенди та почали записувати історичні події рік за роком. Скажімо, у 1601-му році Третьої епохи було занотовано, що брати Мархо та Бланко з роду Ясноголових залишили Бригору й, одержавши дозвіл від государя у Форності, з великим загоном гобітів переправилися через Брунатну ріку, або Берендуїн, Вони перейшли кам'яний міст, що його збудовано, коли Північне королівство було ще могутнім, та поосідали на землях за рікою аж до Далеких Пагорбів. За це з них тільки взяли обіцянку підтримувати у доброму стані Великий міст, а також усі інші мости й дороги, давати притулок королівським гінцям та визнавати верховну владу короля.

Від тої події почалося гобітанське літописання, бо рік переходу через Брендівіну (так її назву змінили гобіти) було прийнято як перший рік літочислення у Краї, і від нього почали рахувати подальші роки*.

* Таким чином, щоб перевести роки Третьої епохи, як їх рахують люди та ельфи, у гобітанське літочислення, треба відняти цифру 1600.

Гобіти, що прийшли з заходу, відразу ж полюбили нову землю, та там і залишилися, а тому знову зникли зі сторінок історії людської та ельфійської. Доки існували королі, гобіти умовно визнавали їхню владу, але насправді там правили власні вожді, а у справи широкого світу вони не втручалися.

# data[].attributes.attachment_link.title
Володар Перснів - Хранителі Персня - Джон Толкін, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Джон Роналд Руел Толкін Володар Перснів - Хранителі Персня Пролог Три - королям ельфійським під небом світлим. Сім же - владикам гномів у печерах світу. Дев'ять - людям землі, що їм смертна доля. І Один - Володарю Тьми на чорнім престолі, В Мордорі, де лиховісна тінь.

# data[].attributes.headline
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Анотація до твору

# data[].attributes.body
Читати твір

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Школярка з предмістя

Щоденник, дописаний з уяви

Насамперед

Колись (може, й у іншому житті) моя бабуся привчала мене до щоденника, мотивуючи це тим, що я повинна розвивати писемний стиль. Мені було в облом під вечір сідати за свій товстий зошит і записувати в нього пісні шкільні події. Врешті-решт, кого це зацікавить? Але бабусю не слухатися було неможливо, бо вона завжди мала рацію. Щоб її не засмучувати, я нашвидкуруч шкрябала короткі речення, пам'ятаючи, що стислість - сестра таланту. Яка ж я була дурна! Зараз, знайшовши того щоденника серед своїх перших поетичних спроб, конспектів і шкільних творів, які бабуся зберігала у чотирьох коробках з-під чобіт, я мало не ревіла. Сухі факти лишилися, а мої рефлексії з того чи іншого приводу почали забуватися. Щоправда, вони частково поновлювалися, коли я заплющувала очі і уявляла себе школяркою. Але від того виникало враження, що я вибірково переглядаю кадри із давнього фільму.

...Я вже кілька років мешкаю на батьківщині самотнього принца, якого зрадили всі, навіть мати. Навчаюся, і якщо дотягну до кінця, то буду таки піарником з екологічних проблем. Звісно, маю підробляти в одній приватній фірмі, щоб згодом в ній же й мати пристойну посаду. Давно не дивуюся, що смажену бульбу тут споживають з мармолядою, прагматично ставляться навіть до найближчої рідні і прораховують своє майбутнє, як на калькуляторі. Студентські вечірки, легкі наркотики і подорожі автостопом найближчими державами - цього я вже скуштувала. І тепер, гортаючи сторінки своїх недолугих записів, наповнюю їх призабутими відчуттями... Можливо, дещо й прибріхую, тобто дофантазовую вже з позицій себе - сьогоднішньої. Але роблю це винятково для власного задоволення та ще й для удосконалення писемного стилю, як того хотіла моя люба бабуся. Вона й зараз переконана в тому, що її онука досягне великих висот в обраній справі, бо "ніщо не минає, окрім марного". Не минулася і її наука...

Початок вересня

Як і всі нормальні люди, я не любила понеділка. Після вихідних і вчителі мляві, хоча не витанцьовують на дискарях до глибокої ночі. Тому вони ніби ще й гніваються на нас, що ми посходилися до школи. Ось і кєра вчепилася мене: їй, бачте, не подобаються мої негритянські кіски. Можна подумати, що я в захваті від її укладки часів молодості моєї бабусі! Ну, я й сказонула, що не долар, щоб усім подобатися. І тут почалося... Найбільше дісталося моїй мамі, яка вже шостий рік сидить у Греції на заробітках. Тобто вона, звичайно, не сидить, а працює: доглядає одну стару жилаву пані, яка щоранку купається в морі за будь-якої погоди. Мама теж мусить бовтатися в холодній воді, щоб та пані, не дай Боже, не пірнула востаннє. Старій після такої купелі нічого, а мама застудила нирки. І кєра їй заздрить! "Твоя мама там заробляє гроші, а ми тут за копійки вчимо таких сиромудрих, як ти! І ніякої подяки! Тільки пискують! Обвішалися мобілками та плеєрами, а в головах порожньо!"

Мене понесло, і я порадила кєрі також поїхати в Грецію... Її заклинило. Я вкусилася за язика, та було пізно: вона вже строчила в щоденнику зауваження. Смішна жінка! Хто читатиме її приписи! Бабуся? Так ми з нею домовилися, що вона берегтиме своє серце і не переступить порога до школи, а також не зазиратиме в щоденника. (До речі, серед моїх однокласників багато хто навіть не носить його в заплечнику). Мама б ніколи не підписалася під такою угодою, а бабуся пропозицію прийняла в обмін на мою стовідсоткову правдивість. Тому я завжди все їй кажу так, як є. І сьогодні повідомлю, що мене виховували в школі. Бабуся зреагує спокійно (я це передбачаю!): якщо не можна вплинути на ситуацію, то слід її прийняти як необхідність. Була б я не така лінива, - записувала б за бабусею всі її крилаті вислови, щоб потім повчати своїх онуків. Але до цього в мене не доходять руки...

Моя бабуся колись теж учителювала, тому в неї на школу алергія. І в мене! Особливо зараз, коли в класі ніхто не вчиться, а відвойовує "бали". Кожен уже визначився із майбутнім, зубарить по суботах і неділях під наглядом репетиторів, а на уроках від нудьги гортає під партою журнали з ідеальними тілами, обличчями та усмішками. Коли я про це кажу бабусі, вона сплескує руками, від чого окуляри сповзають на носа: не може бути! Може, бабусю! Вона згодом переконалася, що так воно і є, коли до неї зателефонував голова батьківського комітету і запросив на збори, щоб "поговорити про оцінки". Він так, не криючись, і сказав! Бабуся зауважила, що оцінки учням - то справа вчителів. І почула у відповідь: "Ось так ви дбаєте про свою онуку!" І тоді моя бабуся не витримала й написала до кєри записку. Я здогадуюся, що там було. Кєра аж зблідла, коли її читала, і, незважаючи на мою присутність, згарячу вигукнула: "От придурок!" Це, звичайно, про батька моєї однокласниці...

Мені шкода бабусю. В нашій школі вона не витримала б і тижня. Навіть знаю, з чого б почався конфлікт: син завуча пролетів би, як фанера над Парижем, бо бабуся не поставила б йому омріяні дванадцять балів, оскільки знання його не перейшли межі шостого класу. Але цього ніхто з вчителів не помічає, як не помічає і дерік, який намагається витягти з нього кліщами хоч кілька речень бодай раз на місяць. Хоча питання ставить примітивні. Як у тому анекдоті... "Своїх" питають: "Коли відбувались національно-визвольні змагання під проводом Богдана Хмельницького 1648-1654 років?" А неблатових: "Назвіть поіменно всіх учасників тих славних подій!" Я співчуваю деріку - йому теж важко. Він дуже зайнята людина - має приватний базарчик, депутатствує в міському парламенті та ще й у якійся партії серед провідників. Він під'їздить до школи на іномарці, обережно оминаючи вічні баюри перед входом, не забуває перехреститися до Матері Божої (її біла статуя - причина йому пишатися перед батьками), входить із запізненням до класу і виходить з нього задовго до кінця уроку... Але це так, до слова...

Отож, про бабусю. Вона колись розповіла мені, як єдиний раз взяла гріх на душу, бо йшлося про дуже талановитого і мудрого хлопчика, який не особливо напружувався з розділовими знаками, оскільки його мізки були зайняті винаходами. Тоді випускники-медалісти мали пільги - їх зараховували до інститутів без іспитів. І бабуся (так і не зізналася, яким чином) "вирівняла" йому оцінки. "Але граматику він знав!" - виправдовувалася бабуся. У мене нема причин їй не вірити...

Одна біда - бабуся консервативна щодо мого одягу і макіяжу. (Вона й сама довго кремпувалася, доки ми з мамою переконали її, що штани - це тепло і зручно, ще й на колготах можна зекономити, тому наважилася таки одягти джинси, щоб ходити у дворі, а потім в них влипла - не знімеш...) Вона жахається облич і написів на футболках, топіків до пупа, шортів і чорних бюстгальтерів під білими блузками. Вона благально позирає на мене, коли я сідаю перед дзеркалом з усім асортиментом помад, тіней, рум'ян і туші. "Бабусю! - застерігаю я. - Без нервів!" І вона, зітхаючи, виходить із кімнати.

Бідна моя! (Ну, це я даремно, бабуся не потребує такого співчуття - вона самодостатня кобіта з молодим голосом та іронічним поглядом. Причому, найчастіш іронізує із самої себе...) Мало того, що мама підкосила її раннім шлюбом із моїм тоді ще безвідповідальним татком - молодим спеціалістом з туманними перспективами на майбутнє, так старенькій (їй на той час було трохи за сорок) довелося мало не з пелюшок дбати про мене, і вона пішла на пенсію за вислугою років, щоб дати молодому подружжю займатися кар'єрою. ("Тоді це слово перестало бути лайливим", - часом казала бабуся).

Я не пам'ятаю вихідного, в який би ми сиділи вдома. Моє естетичне виховання почалося із лялькового театру. Цирк бабуся не любила (вважала його видовищем неінтелектуальним), тому вряди-годи мене туди водили батьки. Коли не сварилися "на все життя"...

Потім бабуся привчала мене до опери. Щоправда, так і не привчила. Мені було років сім-вісім, коли я побачила на сцені замість Попелюшки чи Білосніжки дебелу цьоцю в декольтованій сукні, яка дуже роззявляла рота і просто верещала. Я, вихована в безпосередності, вголос засміялася. На нас поглянули з усіх боків осудливо. Бабуся почервоніла, схопила мене за руку і потягла до виходу. Як назло, ми сиділи не скраю. Мені здалося, що зашипіло сто гадюк, доки ми переступали через чужі ноги. З переляку я так і не стримувала сміху. А бабуся ледве не плакала... Вже на. вулиці докірливо промовила: "Хіба ти не зрозуміла, що це не вистава в дитячому театрі... Там герої часто звертаються до глядачів - і ті відгукуються. А оперний спектакль інший. Треба слухати музику..."

В той день ми невчасно повернулися додому і я вперше стала свідком найграндіознішої сварки: мама затовкувала татові речі у дві старі валізи, вигукуючи щось про сільських хлопів, зацофаних і ще якихось. Сам тато курив на ґанку і навіть не повівся на нас із бабусею... Він, певно, розумів, що нікуди не нестиме цих валіз, бо йти нема до кого, окрім до старої самотньої тітки, яка мешкала на сусідній вулиці в хаті, схожій на літню кухню. Він звідти й до нас прийшов...

Бабуся не любила тата, але співчувала йому. Бабуся любила мою маму, свою єдину доньку, але вважала її винуватою в сімейних сварках. "Жінка має такого чоловіка, на якого заслуговує..." Мама на ці бабусині зауваги спочатку навіть сердилася.

Я тоді не уявляла навіть, що колись тато нас покине. І не могла зрозуміти всі мамині звинувачення в його бік. Чого їй не вистачало? Тато рано йшов на роботу і пізно повертався. Часом працював по суботах - на "шабашці". Приходив веселий, жартував, обіймав маму, підкравшись, коли вона ліпила вареники чи нарізала овочі. Мама вдавала, що їй таке не до вподоби, могла часом й мукою сипонути межи очі. Але потім витирала татове обличчя рушником і цілувала... Тоді я обов'язково підбігала до них, підскакувала, щоб тато підхопив мене на руки, і обіймала обох. Мені й зараз часом сниться, як мої молоді тато й мама цілуються біля вікна. І їхні щоки аж пашать...

Отак ми й жили до того часу, доки нам вистачало грошей, тобто доки тато мав роботу... А коли він її втратив, тоді сам зібрав речі і пішов до тітки. Мама його не зупинила. Бабуся провела до воріт і вибачливо спитала: "Ти не погарячкував?" Тато махнув рукою... Може, й полегшено зітхнув, що нарешті йому ніхто в голові не робитиме дірок.

Він приходив щонеділі до мене, а мама перед самим його носом виходила з двору - гарно вбрана, намальована і нібито весела.

# data[].attributes.attachment_link.title
Школярка з передмістя - Оксана Думанська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Школярка з передмістя" (автор: Думанська Оксана Іванівна). Читати повністю електронну книгу Оксана Думанська - Школярка з передмістя онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб