# data[].attributes.body
формувати предметні компетентності

виявити рівень знань, умінь та навичок учнів з теми з метою корекції;

розвивати логічне мислення, пам'ять, уміння висловлювати власні думки й аргументувати їх;

сприяти вихованню кращих якостей людини на прикладах художніх творів;

формувати ключові компетентності

спілкування державною мовою;

інформаційно-цифрову компетентність;

уміння вчитися впродовж життя;

соціальну та громадянську компетентності;

обізнаність та самовираження у сфері культури.

# data[].attributes.body
- Що ви знаєте про Василя Симоненка?
- Які його  поезії ми вивчали?
- У чому особливість повісті Марини Павленко «Русалонька із 7–В, або Прокляття роду Кулаківських"?
- У чому особливість новели Любові Пономаренко "Гер переможений"?

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Епітет (грецьк. epitheton - прикладка) - один із основних тропів поетичного мовлення, призначений підкреслювати характерну рису, визначальну якість певного предмета або явища і, потрапивши в нове семантичне поле, збагачувати це поле новим емоційним чи смисловим нюансом. Як Е. переважно вживаються прикметники (Д.Чередниченко: "Покличу тебе / До зеленого шлюбу"), переводячи свої другорядні лексичні значення на основні, чим вони різняться від звичайних означень ("зелений листок"). Крім оригінальних Е., винайдених автором (Олег Ольжич: "скам'янілі дні"), у художніх творах з'являються і постійні Е. або літературного походження (Я.Щоголів: "сонце золоте"), або фольклорного ("ясні зорі, тихі води"), надмірна присутність яких шкодить естетичній якості таких творів. У ролі Е. можуть бути й інші частини мови, зокрема іменник (Ю.Липа: "...світ - жіночість незрівнянна"), зумовлюючи процес метафоризації Е.

# data[].attributes.attachment_link.description
Епітет (грецьк. epitheton - прикладка) - один із основних тропів поетичного мовлення, призначений підкреслювати характерну рису, визначальну якість певного предмета або явища і, потрапивши в нове семантичне поле, збагачувати це поле новим емоційним чи смисловим нюансом. Як Е. переважно вживаються прикметники (Д.Чередниченко: "Покличу тебе / До зеленого шлюбу"), переводячи свої другорядні лексичні значення на основні, чим...

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Метафора (грецьк. metаphora -- перенесення) - один із основних тропів поетичного мовлення. В М. певні слова та словосполучення розкривають сутність одних явищ та предметів через інші за схожістю чи контрастністю. Вона не може бути "скороченим" порівнянням, тому посідає синтаксичне місце, призначене для предиката ("пакіл неба цвіте глечиками хмар" - В.Голобородько). Це - перехід інтуїтивного осяяння у сферу раціональних понять. І чим далі містяться один від другого протиставні розряди об'єктів, тим яскравіша М., яка прагне, на відміну від символу, зосередитися в образній оболонці:

Сконцентровуючи та узгоджуючи у своєму потужному семантичному полі найвіддаленіші чи найнесумісніші асоціації, М. постає суцільним непочленованим тропом, який може розгортатися у внутрішній сюжет, не сприйнятний з погляду раціоналістичних концепцій. М. тут подібна до загадки, але з тією відмінністю, що не підлягає декодуванню, вимагаючи визнання за собою нової реальності, розбудованої за естетичними принципами.

# data[].attributes.attachment_link.description
Метафора (грецьк. metаphora -- перенесення) - один із основних тропів поетичного мовлення. В М. певні слова та словосполучення розкривають сутність одних явищ та предметів через інші за схожістю чи контрастністю. Вона не може бути "скороченим" порівнянням, тому посідає синтаксичне місце, призначене для предиката ("пакіл неба цвіте глечиками хмар" - В.Голобородько).

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Порівняння - троп, який полягає у поясненні одного предмета через інший, подібний до нього, за допомогою компаративної зв'язки, тобто єднальних сполучників: як, мов, немов, наче, буцім, ніби та ін. ("Блукай та їж недолі хліб і вмри, / Як гордий флоренцієць, у вигнанні" - Ю. Клен) або предиката - подібний, схожий, нагадує, здається та ін. ("На людське серце свічка є подібна" - Б.-І. Антонич). Своєю рухливою синтаксичною структурою, розширенням часового та просторового аспектів (минуле та майбутнє) П. різниться від метафори, де неприпустимі обставини часу та місця, - лаконічної образної формули, що посідає місце предиката у реченні. Подеколи у П. опускаються сполучники, наближаючи його до метафори: "Книга - морська глибина" (І. Франко). Трапляються випадки вживання П. у художніх текстах у вигляді придієслівного орудного відмінка: "Кришталь, кришталь... і золоті ворота/ Горять На сонці дорогим вогнем" (О. Зуєвський). Цей троп має велику традицію, він широко застосовується в усній народній творчості ("Парубок, мов явір", "дівчина, як зоря" та ін.).

# data[].attributes.attachment_link.description
Порівняння - троп, який полягає у поясненні одного предмета через інший, подібний до нього, за допомогою компаративної зв'язки, тобто єднальних сполучників: як, мов, немов, наче, буцім, ніби та ін. ("Блукай та їж недолі хліб і вмри, / Як гордий флоренцієць, у вигнанні" - Ю. Клен) або предиката - подібний, схожий, нагадує, здається та ін.

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Епіфора (грецьк. epiphora - перенесення, повторення) - стилістична фігура, протилежна анафорі, повторення однакових слів, звукосполучень, словосполучень наприкінці віршових рядків, строф у великих поетичних творах (в романі у віршах), фраз - у прозі чи драмі. Вживається задля увиразнення художнього мовлення. Особливого смислового значення Е. набуває у поєднанні з анафорою (див.: Симплока):

- У тебе задовгі руки, - сказав Прокруст,
Відрубаємо - і ти будеш щасливий.
- У тебе задовгі ноги, - сказав Прокруст, -
Відрубаємо - і ти будеш щасливий.
- У тебе задовгі вуха, - сказав Прокруст, -
Відрубаємо - і ти будеш щасливий.
- У тебе задовгий язик, - сказав Прокруст, -
Відрубаємо - і ти будеш щасливий.
- У тебе завелика голова, - сказав Прокруст, -
Відрубаємо - і ти будеш щасливий [...]
(Надія Кир'ян).
У поетичному творі Е. часто зливаються з римою, зокрема в ліриці народів Сходу (газель).

# data[].attributes.attachment_link.description
Епіфора (грецьк. epiphora - перенесення, повторення) - стилістична фігура, протилежна анафорі, повторення однакових слів, звукосполучень, словосполучень наприкінці віршових рядків, строф у великих поетичних творах (в романі у віршах), фраз - у прозі чи драмі. Вживається задля увиразнення художнього мовлення. Особливого смислового значення Е. набуває у поєднанні з анафорою (див.: Симплока): - У тебе задовгі руки, - сказав...

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Анафора (грецьк. anaphero - піднесення) - єдинопочаток; одна з риторичних фігур;вживаний на початку віршових рядків звуковий, лексичний повтор чи повторення протягом цілого твору або його частини синтаксичних, строфічних структур. Як стилістичний прийом градації А. подеколи близька до анаколуфа. Почасти А. виконує важливу композиційну функцію у ліричному сюжеті:
(В. Герасим'юк).
Протилежна за своєю роллю в поетичному тексті - епіфора.

# data[].attributes.attachment_link.description
Анафора (грецьк. anaphero - піднесення) - єдинопочаток; одна з риторичних фігур;вживаний на початку віршових рядків звуковий, лексичний повтор чи повторення протягом цілого твору або його частини синтаксичних, строфічних структур. Як стилістичний прийом градації А. подеколи близька до анаколуфа. Почасти А. виконує важливу композиційну функцію у ліричному сюжеті: Ти мусиш танцювати аркан.

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Оксиморон (грецьк. oxymoron - дотепна нісенітниця, від oxys - гострий, moras - безглуздий) - різновид тропа, що полягає у сполученні різко контрастних, протилежних за значенням слів, внаслідок чого утворюється нова смислова якість, несподіваний експресивний ефект (світла пітьма, суха вода, крижаний вогонь тощо). Принцип семантичної несумісності між іменником та прикметником широко використовується у художній літературі (В. Стус назвав свою збірку "Веселий цвинтар"), водночас він спостерігається між однорідними присудками (В. Симоненко: "Вріже дуба, а ходить і їсть"), між означеннями одного й того ж слова (Т. Шевченко: "На нашій, не своїй землі") і та ін. У деяких поетів оксиморонне формулювання розвивається у ліричний сюжет, перетворюється на стилетворчий чинник:

Котилася, як кавун, голова з гори,
як кавун, кривава людська голова.
Котилася голова.
Ще у очах тріпотіли
листя папірці зелені
і стежка намотувалася стрічкою під ноги.
Ще у вухах шурхотіло колосся,
рипів біля колодязя журавель,
гуділи оси,
сміялася дитина [...]
(В. Голобородько).
Вживається О. й у розмовно-побутовому (ходячий труп, страшенно веселий), у публіцистичному (запеклі друзі; вперед, до світлого минулого і т.п.), навіть у науковому мовленні.

# data[].attributes.attachment_link.description
Оксиморон (грецьк. oxymoron - дотепна нісенітниця, від oxys - гострий, moras - безглуздий) - різновид тропа, що полягає у сполученні різко контрастних, протилежних за значенням слів, внаслідок чого утворюється нова смислова якість, несподіваний експресивний ефект (світла пітьма, суха вода, крижаний вогонь тощо). Принцип семантичної несумісності між іменником та прикметником широко використовується у художній літературі (В.

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Гіпербола (грецьк. Hyperbole - перебільшення) - різновид тропа, що полягає в надмірному перебільшенні характерних властивостей чи ознак певного предмета, явища або дії задля особливого увиразнення художнього зображення чи виявлення емоційно-естетичного ставлення до нього:

Поет став морем. Далеч степова,
І хмарочоси, й гори - ним залиті.
Бунтують хвилі - думи і слова, -
І сонце генія над ним стоїть в зеніті

Літературна Г. закорінена в первісній міфології. Ознаки первісного світобачення, що правили за основу художньої творчості у пізніші часи, відбилися певними гранями у фольклорі ("Кирило Кожум'яка", "Котигорошко" і т.п., у народній пісні: "А з тої могили видно всі країни, сиз орел літає"). Світова література знає чимало прикладів гіперболічних тропів ("Гаргантюа і Пантагрюель" Ф.Рабле; "Мандри Гуллівера" Дж.Свіфта; "Легенда про Уленшпігеля" Ш.де Костера; "Сон", "Великий льох" Т.Шевченка; "Кола Бруньйон" Р.Ролана тощо). В українській поезії початку 20-х Г. набула пріоритетного значення ("В космічному оркестрі" П.Тичини, "В електричний вік" М.Хвильового, "Навколо" В.Сосюри і т.ін.), подеколи була визначальним чинником у творчості, наприклад, М.Вінграновського (збірка "Атомні прелюди"), подеколи перемежовувалась із метафорою, символом чи уособленням:
(В.Симоненко).
Протилежна Г. літота - художнє применшення.

# data[].attributes.attachment_link.description
Гіпербола (грецьк. Hyperbole - перебільшення) - різновид тропа, що полягає в надмірному перебільшенні характерних властивостей чи ознак певного предмета, явища або дії задля особливого увиразнення художнього зображення чи виявлення емоційно-естетичного ставлення до нього: Поет став морем. Далеч степова, І хмарочоси, й гори - ним залиті.

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Новела (італ. novella, від лат. novellus - новітній) - невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вималюваною дією. Н. властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Серед різновидів епічного жанру Н. вирізняється строгою й усталеною конструкцією. До композиційних канонів Н. належать: наявність строгої та згорненої композиції з яскраво вираженим композиційним осередком (переломний момент у сюжеті, кульмінаційний пункт дії, контраст чи паралелізм сюжетних мотивів і т.д.), перевага сюжетної однолінійності, зведення до мінімуму кількості персонажів. Персонажами Н. є особистості, як правило, цілком сформовані, що потрапили в незвичайні життєві обставини. Автор у Н. концентрує увагу на змалюванні їх внутрішнього світу, переживань і настроїв. Сюжет Н. простий, надзвичайно динамічний, містить у собі момент ситуаційної чи психологічної несподіванки. Н. з'явилася в XIV-XVI ст. в Італії, хоча корені її сягають стародавніх літератур Заходу й Сходу. В епоху Відродження Н. -- це невеличке оповідання, нерідко з гумористичним чи сатиричним забарвленням, що передавало "новини дня" (звідси назва жанру). "Декамерон" Дж. Боккаччо є характерним циклом Н. тієї доби. Не без впливу Боккаччо з'являється збірник Н. Маргарити Наваррської "Гептамерон" (1558). У XVII ст. Н. представляє М. де Сервантес ("Повчальні новели", 1613). Та найбільшого розквіту досягає вона у XIX ст. Власне, тоді та у XX ст. продовжують розвиватися її різновиди - психологічна, фантастична, сенсаційна та ін. Н. Неперевершеним майстром гостросюжетних Н. XIX ст. був П. Меріме ("Матео Фальконе", "Таманго", "Коломба", "Кармен"). У російській літературі XIX-XX ст. Н. гідно представляють 0. Пушкін, І. Тургенев, І. Бунін, у польській - Б. Прус, Г. Сенкевич, С. Жеромський. В українській літературі маємо розмаїття жанрових форм Н.: психологічну, сенсаційну (В. Стефаник), ліричну (Б. Лепкий), соціально-психологічну, лірико-психологічну (М. Коцюбинський), філософську, історичну (В. Петров), політичну (Ю. Липа), драматичну (Г. Косинка) та ін. Представлені в українській літературі також лірична повість у Н. (Арк. Любченко, "Вертеп"), алегорична повість у Н. притчах (Г. Михайличенко, "Блакитний роман").

# data[].attributes.attachment_link.description
Новела (італ. novella, від лат. novellus - новітній) - невеликий за обсягом прозовий епічний твір про незвичайну життєву подію з несподіваним фіналом, сконденсованою та яскраво вималюваною дією. Н. властиві лаконізм, яскравість і влучність художніх засобів. Серед різновидів епічного жанру Н. вирізняється строгою й усталеною конструкцією. До композиційних канонів Н.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Націона́льна пре́мія Украї́ни і́мені Тара́са Шевче́нка часто згадується просто як Шевченківська премія - державна нагорода України, найвища в Україні творча відзнака за вагомий внесок у розвиток культури й мистецтва. Заснована 1961 року.

Національна премія встановлена для нагородження за найвидатніші твори літератури й мистецтва, публіцистики й журналістики, які є вершинним духовним надбанням Українського народу, утверджують високі гуманістичні ідеали, збагачують історичну пам'ять народу, його національну свідомість і самобутність, спрямовані на державотворення й демократизацію українського суспільства.

20 травня 1961 року постановою Ради Міністрів УРСР № 646 було засновано Республіканську премію імені Т. Г. Шевченка. Нею нагороджували видатних митців за високоідейні й високохудожні твори й роботи в галузі літератури, образотворчого мистецтва, музики, театрального мистецтва й кінематографії.

Першими Диплом і Почесний знак лавреата 9 березня 1962 року отримали Павло Тичина, Олесь Гончар у галузі літератури й Платон Майборода в галузі музики.

23 квітня 1969 року Постановою № 285 ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР створено Комітет по Державних преміях Української РСР імені Т. Г. Шевченка в галузі літератури, мистецтва й архітектури при Раді Міністрів УРСР і встановлено 5 щорічних премій.

З 1976 кількість Премій збільшили до 8.

У період з 1969 по 1988 рік було присуджено 22 Премії в галузі архітектури. З 1988 року премії по архітектурі почали присуджуватись окремо створеним Комітетом.

З 1982 року одна Премія з 9 присуджувалася за кращий твір літератури й мистецтва для дітей і юнацтва.

Лавреатами в цій номінації стали:

Георгій Якутович - за ілюстрації до книжок "Повість минулих літ", "Слово по Ігорів похід", "Карби. Чічка. Злодія зловили" М. Черемшини, "Козак Голота" М. Пригари (1983).

Микола Вінграновський - за збірки творів для дітей "Літній ранок", "Літній вечір", "Ластівка біля вікна", "На добраніч" (1984).

Євген Гуцало - за повість "Саййора", збірку оповідань "Пролетіли коні"; Попенко Д. П., Лось Л. Ф. - архітектори, Пухова І. П. - інженер-конструктор - за комплекс Республіканського науково-методичного центру охорони здоров'я матері й дитини (1985).

Михайло Бєліков - автор сценарію, режисер-постановник, Василь Трушковський - оператор-постановник, Олексій Левченко - художник-постановник - за фільми "Ніч коротка", "Які ж були ми молоді" Київської кіностудіі художніх фільмів ім. О. П. Довженка (1986).

Олексій Дмитренко - за художньо-документальну повість "Аист" (1987).

Володимир Дахно - режисер-постановник, Едуард Кирич - художник-постановник, Анатолій Гаврилов - кінооператор - за цикл мультиплікаційних фільмів про пригоди запорозьких козаків, створений на Київський кіностудії науково-популярних фільмів (1988).

Народна самодіяльна хорова капела хлопчиків і юнаків "Дударик" Львівського обласного Будинку вчителя - за концертні програми останніх літ (1989).

Дмитро Білоус - за збірку поезій "Диво калинове" (1990).

Іван Білик - за історичний роман "Золотий Ра" (1991).

Олександр Костін - за оперу-казку "Золоторогий олень", балет "Русалонька" (1992).

Ярема Гоян - за повість "Таємниця Лесикової скрипки" (1993).

Олена Апанович - за книжку "Гетьмани України й кошові отамани Запорозької Січі"; Олесь Лупій - за роман "Падіння давньої столиці", повість "Гетьманська булава" (1994).

Богдан-Юрій Янівський - за цикл музичних творів великої форми для дітей: оперу "Царівна Жаба"; мюзикли "Лис Микита", "Перстень спокуси", "Том Сойєр" (1996).

Посмертно було присуджено Премію прозаїку Григорію Тютюннику (1963), композитору й хоровому диригенту Григорію Верьовці (1968), композитору Борису Лятошинському (1971), архітектору Петру Жилицькому (1971), композитору Борису Шостаковичу (1976), журналісту Абраму Фріману (1977), письменнику й кіносценаристу Василю Земляку (1978), кіноактору Івану Миколайчуку (1988), Григору Тютюннику (1989), поету Василю Стусу (1991), кінорежисеру Володимиру Костенку (1991), кінорежисеру Сергію Параджанову (1991), письменнику Борису Антоненку-Давидовичу (1992), поету, публіцисту й прозаїку Івану Багряному (1992), журналістці Лідії Коваленко й письменнику Володимиру Маняку (1993), літературному критику й дисиденту Івану Світличному (1994), художнику Віктору Зарецькому (1994), композитору Володимиру Івасюку (1994), поету Василю Симоненку (1995), мистецтвознавцю Вірі Свєнціцькій (1995), перекладачу-поліглоту Григорію Кочуру (1995), живописцю Івану Задорожному (1995), співаку Назарію Яремчуку (1996), художнику-монументалісту Івану Литовченку (1998), кінооператору Вілену Калюті (2000), поету Борису Нечерді (2000), митцю Василю Рябенькому (2014).

В історії Національної премії України імені Тараса Шевченка трапився випадок, коли цією державною нагородою було двічі відзначено художника Георгія Якутовича. Перший раз у 1983 році за ілюстрації до книжок "Повість минулих літ", "Слово про Ігорів похід", "Карби. Чічка. Злодія ловили" М.Черемшини, "Козак Голота" М.Пригари, удруге - у 1991 році разом із режисером-постановником Сергієм Параджановим, оператором Юрієм Ільєнком, виконавицею головної ролі Ларисою Кадочниковою за художній фільм "Тіні забутих предків" Київської кіностудії художніх фільмів ім. О. П. Довженка.

Положенням про Державну премію України імені Тараса Шевченка № 1146/96 від 29 листопада 1996 року була встановлена Мала Державна премія України імені Тараса Шевченка. Проіснувала три роки. Її лавреатами стали: Олесь Ульяненко, письменник (1997); Ольга Нагорна, Михайло Дідик, артисти (1998); Богдан Мазур, скульптор (1999).

Відповідно до Указу Президента України від 27.09.1999 р. № 1228/99 та з метою піднесення ролі й престижу Державної премії України імені Тараса Шевченка як найвищої в Україні мистецької нагороди, премія отримала нову назву - "Національна премія України імені Тараса Шевченка". Було встановлено, що статус лавреата Державної премії України імені Тараса Шевченка прирівнюється до статусу лавреата Національної премії України імені Тараса Шевченка.

Упродовж 1962-2020 років Шевченківською премією відзначено понад 660 осіб і 15 великих і малих колективів, зокрема, Державна академічна заслужена капела УРСР "Думка", Черкаський державний заслужений український народний хор, Державна заслужена капела бандуристів УРСР, Народна самодіяльна хорова капела хлопчиків і юнаків "Дударик" Львівського обласного будинку вчителя, Державна заслужена капела України "Трембіта", зарубіжні колективи Державний Кубанський козачий хор, Хор імені О.Кошиця (Канада), Капела бандуристів імені Т. Шевченка (м. Детройт, США) й 6 малих - сестри Байко, тріо бандуристок, квартет "Явір", гурт "Пікардійська терція", струнний квартет ім. Лисенка, гурт "Даха Браха".

Премією відзначено видатних зарубіжних діячів культури поета, перекладача поезій Тараса Шевченка Миколу Тихонова (1964); актора Владислава Дворжецького (1975); композитора Дмитра Шостаковича (1976); актора В'ячеслава Тихонова (1980); актора Сергія Бондарчука (1982); літератора Роберта Конквеста (1994); публіциста Романа Рахманного (1994); літературознавця й мистецтвознавця Юрія Шевельова (Шереха) (2000); польського поета Євстахія Лапського (2007); богослова, перекладача Раймонда Турконяка (2007); письменницю й перекладача Віру Вовк (2008); літературознавця, поета й перекладача Ігоря Качуровського (2006). Останніми роками було відзначено творчість режисера й хореографа Марії Курочки (2014), письменниці Еми Андієвської (2017), публіциста Сергія Плохія (2018).

Шевченківську премію було присуджено радянському державному діячеві - Микиті Хрущову в 1964 році. Не була вручена.

Національна премія України імені Тараса Шевченка є державною нагородою України за найвидатніші твори літератури й мистецтва, публіцистики й журналістики, які є вершинним духовним надбанням Українського народу, утверджують високі гуманістичні ідеали, збагачують історичну пам'ять народу, його національну свідомість і самобутність, спрямовані на державотворення й демократизацію українського суспільства.

Присудження Національної премії провадиться Указом Президента України.

Національна премія присуджується творцям (авторам, виконавцям) нових оригінальних творів, опублікованих (випущених у світ) протягом останніх п'яти років, у таких номінаціях:

1. література;

2. публіцистика, журналістика;

3. музичне мистецтво;

4. театральне мистецтво;

5. кіномистецтво;

6. візуальне мистецтво.

Щорічно може бути присуджено не більше шести Національних премій.

Комітет із Національної премії України імені Тараса Шевченка є допоміжним органом, що забезпечує здійснення Президентом України повноважень із нагородження Національною премією України імені Тараса Шевченка

У різні роки Шевченківський комітет очолювали: драматург, академік Олександр Корнійчук (1961-1972), літературознавець Микола Шамота (1972-1979), прозаїк Павло Загребельний (1980-1987), державний діяч Марія Орлик (1987-1990), поет, академік, політичний і громадський діяч Борис Олійник (двічі: лютий-грудень 1991 р., 2010-2016), прозаїк, громадський діяч, академік Олесь Гончар (1992-1995), письменник, політичний і громадський діяч Володимир Яворівський (1996-1999), літературознавець, академік Іван Дзюба (1999-2005), поет, дипломат Роман Лубківський (2005-2008), літературознавець, академік, Микола Жулинський (2008-2010), письменник, дипломат, науковець Юрій Щербак (2016-2019), письменник, публіцист, телеведучий Юрій Макаров (2019 і до сьогодні).

1. Юрій Макаров, голова Комітету, письменник, публіцист, телеведучий;

2. Тамара Гундорова, заступниця голови Комітету, літературознавиця, членкиня-кореспондентка Національної академії наук України;

3. Дмитро Богомазов, головний режисер Національного академічного драматичного театру імені Івана Франка, лавреат Національної премії України імені Тараса Шевченка;

4. Володимир Войтенко, кінознавець;

5. Майя Гарбузюк, театрознавець;

6. Ростислав Держипільський, директор художній керівник Івано-Франківського національного академічного драматичного театру імені Івана Франка, лавреат Національної премії України імені Тараса Шевченка;

7. Римма Зюбіна, актриса театру й кіно;

8. Тетяна Кочубінська, мистецтвознавчиня;

9. Алла Мазур, телеведуча, тележурналістка;

10. Любов Морозова, музикознавчиня, художня керівниця державного підприємства "Державний академічний естрадно-симфонічний оркестр України";

11. Ігор Панасов, музичний критик, журналіст;

12. Віктор Плоскіна, головний диригент комунального закладу "Театральне-видовищний заклад культури "Київський муніципальний академічний театр опери й балету для дітей та юнацтва";

13. Влада Ралко, художниця;

14. Михайло Рашковецький, мистецтвознавець, арт-критик;

15. Юлія Сінькевич, генеральна продюсерка Одеського міжнародного кінофестивалю;

16. Ірина Славінська, літературознавчиня, перекладачка;

17. Остап Сливинський, поет, літературознавець, перекладач;

18. Євгеній Стасіневич, літературний критик, літературознавець.

З 18 осіб двоє були виідзначені Національною премією України імені Тараса Шевченка.

2006 - 100 тисяч гривень 2007 - 130 тисяч гривень 2008 - 130 тисяч гривень 2009 - 160 тисяч гривень 2010 - 130 тисяч гривень 2011 - 250 тисяч гривень 2012 - 260 тисяч гривень 2013 - 260 тисяч гривень 2014 - 260 тисяч гривень 2015 - 240 тисяч гривень 2016 - 192 тисячі гривень 2017 - 240 тисяч гривень 2018-240 тисяч гривень 2019-200 тисяч гривень 2020-200 тисяч гривень

Диплом лавреата Національної премії України імені Тараса Шевченка являє собою папку темно-синього кольору, на лицьовому боці якої вміщено зображення малого Державного Герба України й розташовано напис "Диплом лауреата Національної премії України імені Тараса Шевченка". По периметру папка облямована лиштвою з тисненим зображенням лаврового листя.

Розмір папки 220×317 мм.

Внутрішні сторони Диплома мають вклейки зі сріблястого картону розміром 210×310 мм. По периметру вклейки прикрашені орнаментом із лаврового листя золотавого кольору.

На лівій вклейці вміщено зображення автопортрета Тараса Шевченка в молодому віці в обрамленні рослинного орнаменту.

На правій вклейці у верхній частині - зображення малого Державного Герба України й надрукований під ним на тлі фонового зображення Почесного знака лавреата Національної премії України імені Тараса Шевченка текст темно-краповою фарбою: "Національна премія України імені Тараса Шевченка" в чотири рядки, під ним чорною фарбою - "Указом

Президента України ___" (вказуються дата видання й номер Указу) у два рядки, нижче темно-краповою фарбою - "присуджена" й прізвище, ім'я, по батькові лавреата в родовому відмінку із зазначенням номінації, у якій присуджено премію.

У нижньому лівому куті правої вклейки напис чорною фарбою: "Голова Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка". Праворуч - вільне місце для підпису голови Комітету й печатки.

Почесний знак лавреата Національної премії України імені Тараса Шевченка виготовляється з жовтого металу й має форму круглої медалі з барельєфним зображенням Тараса Шевченка (автопортрет у молодому віці), обрамленим подвійними пружками й просічним вінком рослинного орнаменту.

Усі зображення й написи рельєфні.

Діаметр медалі - 32 мм.

На зворотному боці медалі по колу написи: у верхній частині -"Національна премія України", у нижній - "імені Тараса Шевченка" й вигравіруваний порядковий номер Почесного знака.

Медаль за допомогою кільця з вушком з'єднується з фігурною колодкою у формі банта, обтягнутою стрічкою синього й жовтого кольорів. У центрі колодки розміщено зображення Знака Княжої Держави Володимира Великого на тлі зображень гілок калини, пензля й пера.

Розмір колодки - 24×18 мм.

На зворотному боці колодки - застібка для прикріплення Почесного знака до одягу.

Упродовж 1962-2018 років Шевченківською премією відзначено 648 осіб і 8 колективів. Серед відзначених: 196 письменників, літературознавців, мистецтвознавців, журналістів і публіцистів; 119 діячів образотворчого мистецтва й майстрів народного мистецтва; 136 діячів театру й кіно; 114 музикантів; 82 архітектори, інженери комплексних ландшафтів, поліграфісти й музейні працівники, а також державний і партійний діяч - М. С. Хрущов.

Микола Петрович Бідняк - лавреат Національної премії України імені Тараса Шевченка.

Комітет із Національної премії України імені Тараса Шевченка, починаючи з 2002 року, започаткував серію видань "Бібліотека Шевченківського комітету" (скорочено "БШК"). У цій серії здійснювалися репрезентативні перевидання творів Шевченківських лавреатів різних років у рамках бюджетної програми "Українська книга".

За цей час у серії видань "БШК" було випущено понад 110 різних книг із прозовими, поетичними, драматургічними, літературно-критичними, публіцистичними, музичними й мистецькими творами таких талановитих майстрів слова як Михайло Стельмах, Павло Тичина, Володимир Сосюра, Олесь Гончар, Андрій Малишко, Петро Панч, Василь Симоненко, Василь Стус, Платон Воронько, Василь Земляк, Борис Антоненко-Давидович, Микола Вінграновський; митців: Сергій Якутович, Микола Строженко, Андрій Чебикін, Богдан Ступка; композиторів: Платон Майборода, Євген Станкович, Мирослав Скорик, Леся Дичко й інших.

У 2011 році було випущено ювілейну монету .

12 травня 2011 року Національним банком України було введено в обіг пам'ятну монету номіналом 5 гривень: "50-річчя заснування Національної премії України імені Тараса Шевченка".

На аверсі монети розміщено вгорі малий Державний Герб України й напис півколом НАЦІОНАЛЬНИЙ БАНК УКРАЇНИ, унизу номінал 5 ГРИВЕНЬ, праворуч від якого логотип Монетного двору Національного банку України й рік карбування монети - 2011; композицію, що символізує номінації (напрями) Національної премії України імені Тараса Шевченка, розгорнута книга, перо, палітра, пензлі й на стилізованому тлі рядки з поезії Тараса Шевченка "І мертвим, і живим..." "...Учітесь, читайте, І чужому научайтесь, Й свого не цурайтесь", а також факсиміле Т. Шевченка.

На реверсі монети розміщено: портрет Шевченка Т. Г. (праворуч), напис 50 РОКІВ НАЦІОНАЛЬНА ПРЕМІЯ УКРАЇНИ ІМЕНІ ТАРАСА ШЕВЧЕНКА (ліворуч), унизу стилізована гілка.

Донець Г. П. Державні премії Української РСР імені Т. Г. Шевченка // Шевченківський словник. Том 1 / Інститут літератури імені Т. Г. Шевченка Академії Наук УРСР. - Київ : Головна редакція УРЕ, 1976. - С. 188.

Національна премія: перші лауреати / Уклад.: О. О. Дейнеко, А. Л. Качан; Голов. ред. І. М. Дзюба; Комітет з Нац. премії України ім. Т. Шевченка. - К.: Україна, 2000. - 95 с.: фото.

Шевченківські лауреати. 1962-2001 : Енциклопедичний довідник / Автор-упор. М. Г. Лабінський; вступ. слово . - К. : Криниця, 2001. - 696 с. - ISBN 966-7575-29-2. - 696 с. (Додаток - 12 с.)

Шевченківські лауреати. 1962-2007 : Енциклопедичний довідник / Автор-упор. М. Г. Лабінський; вступ. слова , Р. М. Лубківський. - 2-ге вид., змін. і доп. - К. : Криниця, 2007. - 768 с. - ISBN 978-966-7575-81-6. - 768 с.

Шевченківська премія, або Національна премія України імені Тараса Шевченка // Літературознавча енциклопедія : у 2 т. / авт.-уклад. Ю. І. Ковалів. - Київ : ВЦ "Академія", 2007. - Т. 2 : М - Я. - 624 с. - С. 583-584.

Ясь О. В. Національна премія України імені Тараса Шевченка // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2010. - Т. 7 : Мл - О. - С. 268. - 728 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1061-1.

Енциклопедичний довідник "Шевченківські лауреати 1962-2012" (Вступне слово Б.І.Олійника. Автор-упорядник М.Г.Лабінський); м.Київ, видавництво "Криниця", 2012 р.

Науково-популярне видання "З верховин півстоліття. Національній премії України імені Тараса Шевченка - 50" (Упорядник Вікторія Костюченко); м.Київ, державне видавництво "Либідь", 2012 р.

"Не вмирає душа наша" (Збірник матеріалів, присвячений 40-річчю від дня заснування Національної премії України імені Тараса Шевченка та лауреати 2001 року) (Автор-упорядник Анатолій Качан); м.Київ, державне видавництво "Україна", 2002 р.

Указ Президента України від 3 березня 2016 року № 78/2016 "Питання Національної премії України імені Тараса Шевченка"

# data[].attributes.attachment_link.title
Національна премія України імені Тараса Шевченка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Націона́льна пре́мія Украї́ни і́мені Тара́са Шевче́нка часто згадується просто як Шевченківська премія - державна нагорода України, найвища в Україні творча відзнака за вагомий внесок у розвиток культури й мистецтва. Заснована 1961 року.

# data[].attributes.headline
Виконайте контрольну роботу

# data[].attributes.subject
Виконайте контрольну роботу

# data[].attributes.body
Контрольна робота № 5 з теми «Ти знаєш, що ти людина…» (Василь Симоненко. Марина Павленко. Любов Пономаренко)
Повідомте учням

Код доступу 8665374

Попросіть учнів використати цей код,
відкривши посилання
join.naurok.ua

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання 

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання 

# data[].attributes.body
Опрацювати с. 247-248.